Magyar irodalom  Franciaországban

Az Egyetemközi Magyar Tanulmányok Központja (Centre Interuniversitaire d’Etudes Hongroises – CIEH, Sorbonne Nouvelle – Paris III) 1986-ban kezdte meg működését. Hosszú, csaknem két évig tartó előkészítő munka után, 1986 elején végre úgy tűnt, hogy az év végefelé megtarthatjuk a megnyitót. A Finnugor Tanulmányi Központ (Centre d’études finno-ougriennes – CEFO) magyartanárai, nyelvészek és irodalmárok, akik 1986 júniusában a megnyitó programjáról tanácskoztak, arra a véleményre jutottak, hogy a megnyitás alkalmából konferenciát kellene szervezni. Igen, de milyen témából? Jean-Luc Moreau indítványára minden további vita nélkül arra a döntésre jutottunk, hogy a kollokviumot Kosztolányi Dezsőnek szenteljük. Hogy miért éppen Kosztolányinak, az mindenki számára logikusnak látszott. Egyrészt, mert Kosztolányival  a nyelvészet is bekapcsolható, hiszen nincs még egy magyar író, akinek ennyi köze volna a nyelvészethez. De más érvek is mellette szóltak. Magyarországon erre az időre esett az író rekanonizációja: elismert szerzőből hirtelen modellé vált, olyan szerzővé, aki műveiben a legsikeresebben szintetizálja a 20. századi európai irodalom legfőbb irányzatait. Francia részről pedig két körülmény is alátámasztotta a választás helyességét: egyfelől a Le Traducteur cleptomane címmel Maurice Regnaut fordításában az aix-en-provence-i Alinéa kiadónál 1984-ben megjelent elbeszélésgyűjtemény váratlan sikere, másfelől Jean-Luc Moreau műfordítói szemináriuma, melynek hallgatói közül nőttek ki idővel azok a fordítók, akik azóta birtokukba vették a francia–magyar nyelvterületet. E szeminárium munkájának megkoronázásaként jelent meg a L’oeil de mer  két kötete.
Az egyébként igen érdekes Kosztolányi-konferencia 1986 decemberében a CIEH újonnan megnyílt helyiségeiben zajlott le, anyagát Regards sur Kosztolányi címmel Bertrand Boiron adta közzé 1988-ban. Tizennyolc évvel később, 2004 decemberében pedig François Soulages, a Paris 8 Egyetem tanára szervezett egy újabb Kosztolányi-kollokviumot, amelynek előadásai nemrégiben jelentek meg a Cahiers d’Etudes hongroises-ban (2006/13). Soulages professzor, aki nem beszél magyarul, azzal a céllal szervezte meg ezt a tanulmányi napot, hogy „lerójuk tiszteletünket e roppant tehetséggel megáldott szerző előtt”, és hogy – úgymond – „szerény lehetőségeink szerint hozzájáruljunk népszerűsítéséhez, tehát hogy fölhívjuk rá az olvasók figyelmét, továbbá hogy újabb kutatókban ébresszünk kedvet életművének tanulmányozásához, alapos megismertetéséhez, elmélyült értelmezéséhez”.
Ezt két időpontot és ezt két eseményt azért hozom szóba, hogy megpróbáljam érzékeltetni, mekkora utat tettünk meg az 1980-as évek és a 21. század kezdete között. Ha a lényeget igyekszünk megragadni, akkor nem pusztán az a kérdés, hogy vajon kiadnak-e Franciaországban francia nyelven magyar irodalmi szövegeket; éppoly fontos, hacsak nem fontosabb a fogadtatás – vagy a Gérard Genette által alkotott kifejezéssel élve – az epitextus problematikája. Mióta darabjaira hullott a másfél évezreden át többé-kevésbé  egységes irodalmi korpusz, semmivé lett a minden írástudó által tiszteletben tartott kánon, s létrejöttek a nemzeti irodalmak,  amióta megszületett a Weltliteratur fogalma és új kánonok születtek, azóta mindazok, akik kiszorultak e kánonokból, heves csalódottsággal élik meg helyzetüket. Az európai irodalmat, vagyis azt, amit európai irodalomnak nevezünk, csaknem kizárólag olasz, francia, angol, német, spanyol szövegek alkotják. Számos példával illusztrálható ez az állítás. Így például a több nyelven olvasó Paul Ricoeur monumentális Temps et récit c. munkájában az irodalmi szövegek idézésénél egyetlen esetben sem hagyja el a görög-római és az említett európai irodalmak felségterületét. Hozzá hasonlóan jár el a szintén soknyelvű, ráadásul közép-európai gyökerű összehasonlító irodalomtörténész, George Steiner, aki – az In Bluebeard’s Castle című, következetesen az eredeti nyelven hozott idézetekkel élő nagy esszéjében – egyetlen egyszer sem lépi át e terrénum határait, hacsak nem tekintjük egyetlenegy magyar – igaz, nem irodalmi, hanem zenei – idézetét: Bartók Béla Juditjának  hat hangjegyét. Vagy hogy egy új keletű európai irodalomtörténetet hozzak föl példának, kitűnő kollégánk, Jean-Louis Backès megint csak egy olyan kánont állít föl, amelyben kizárólag a nagy irodalmak kapnak helyet. Mindössze egyetlenegy szerzővel, a lengyel Adam Miczkiewicz -csel  tesz kivételt. 
A kirekesztettek frusztrációja tehát érthető. Hiszen mind meggyőződéssel vallják, hogy irodalmuk, megannyi szerzőjük, számtalan irodalmi szövegük igenis érdemes volna arra, hogy helyet kapjon a kánonban; igazságtalanságnak tartják, hogy mégsem szerepelnek benne. Az igazságtalanság érzése nagyon szemléletesen jut kifejezésre Babits Mihálynak a csaknem egy évszázada, 1913-ban megjelent, Magyar irodalom című tanulmányában. Babits erőteljes képpel él: ha a világirodalom – mondja - egy fényes palota, akkor abban a palotában bizonyosan a magyar irodalomnak is jut egy fülke, de az a fülke bizony igencsak sötét, ráadásul senki sem kíváncsi rá, soha senki sem látogatja.
Ami persze teljességgel tűrhetetlen. Természetesen sokan próbálnak változtatni rajta. Kétségtelen, hogy a 19. század második felében Franciaországban Petőfi, Jókai, Arany, Madách jó néhány művét kiadták, s hogy ezek a publikációk talán szerény, mindamellett valódi visszhangot váltottak ki. 1900-ban még egy francia nyelvű magyar irodalomtörténet is megjelent (Histoire de la littérature hongroise) Horváth Cyrill, Kardos Albert és Erdődy Sándor tollából. Talán kissé elkésve, hiszen a nyugati közvélemény éppen ezekben az években kezd elfordulni Magyarországtól, ezek az évek, amikor a magyarokról alkotott kép egy csapásra megváltozik. Míg hazánkat az 1860–1870-es évek során Franciaországban és Angliában is szabadságszerető nemzetnek tartották, a századforduló óta már a nemzetiségeket elnyomó feudális országként emlegetik.
Ekkor a magyar irodalom már szinte senkit sem érdekel. Az 1905-ben Párizsban ösztöndíjas diákként tartózkodó Szabó Dezső szemléletesen groteszk képet fest erről önéletrajzában, az Életeimben. A Sorbonne-on előadó magyar professzorról, Kont Ignácról van szó, akinek többek közt, a Vallási és Közoktatási Minisztérium megbízottjaként az is feladata volt, hogy a magyar diákoknak eljuttassa  ösztöndíjukat. Kont Ignác a Sorbonne-on csütörtök délutánonként tartott előadásain főképp Petőfiről beszél a diákoknak, de se nem a szerelmes versek, se nem a Felhők szerzőjéről, aki talán a franciákat jobban érdekelhette volna, hanem kizárólag a patetikus, hazafias költőről . A nagy ritkán betévedő francia hallgatók – írja Szabó Dezső – ezen jót mulatnak, azután sietve távoznak, így végül a teremben csak néhány ösztöndíjára váró magyar egyetemista marad. Különös jelenet! Egy magyar tanár a Sorbonne-on (erről Ady is beszámol egy párizsi tudósításában) franciául beszél - magyaroknak - nemzeti költőnkről, ráadásul oly módon, hogy a költő bemutatása pontosan megfeleljen a franciák az 1860-as, 1870-es  Magyarország-képének.
A magyar kormány az 1920-as években nagy erőfeszítésekkel próbálta Nyugat-Európában elveszített politikai-gazdasági-kulturális pozícióit visszaszerezni. Ami Franciaországot illeti az eredmények jelentéktelennek minősíthetők. Az a kormányzati törekvés, amely a magyar nyelv és irodalomnak a Sorbonne-ra történő bevezetését célozta, kudarcot vallott; Aurélien Sauvageot – aki a két világháború közti magyar-francia kapcsolatok  kulcsszemélyisége– végül nem a Sorbonne-on, hanem csak az Ecole des Langues Orientales-on, vagyis a Keleti Nyelvek Főiskoláján kapott katedrát. Abban az intézményben, amelynek feladatköre – elnevezésének megfelelően – mindazon nyelvek és kultúrák tanulmányozása, amelyek nem tartoznak a centrumhoz, amelyek a franciák Európa-képén kívül esnek.
Mint ismert, Sauvageot egyéb területeken is nagy odaadással tevékenykedett: kiadott egy kiváló francia-magyar és magyar-francia szótárat, amellett a 20-as évek végén, a 30-as évek elején azon is sokat fáradozott, hogy a francia irodalmi élet érdeklődését újra felkeltse a magyar irodalom iránt. Fontos kiemelnünk, hogy ebben a népszerűsítő akcióban valóban csak az érték számított. Az 1931-ben és 1932-ben franciául kiadott négy magyar regény – Móricz Zsigmond: Az Isten háta mögött (Derrière le dos de Dieu, Rieder-kiadás, fordította Gara László és Marcel Largeaud), Karinthy Frigyes: Capillária (Voyage à Capillarie, ugyanaz a kiadó, ugyanazok a fordítók), Babits Mihály: Timár Virgil fia (Le fils de Virgil Timar, Stock-kiadás, fordította Sauvageot), végül a Zendülők Márai Sándortól (Les Révoltés, N.R.F.-kiadás, fordította Gara és Largeaud) – mindegyike az első vonalat képviseli, bár Márai ezekben az években még kezdő írónak számít. Mai szemmel nézve a lefordított és kiadott szerzők valóban a kor legkiválóbb prózaírói, egyedül Kosztolányi Dezső hiányzik közülük. Madácsy Piroska kutatásainak eredményeképpen ma már tudomásunk van róla, hogy Kosztolányi Édes Anna c. regénye is szerepelt a listán, hogy Wlassics Gyula államtitkár segítségével le is fordították franciára, ám a szerző – noha ezekben az években a Magyar PEN Klub elnöke volt – minden erőfeszítése ellenére sem talált kiadót Franciaországban.
Kosztolányinak ez a regénye csak jóval később, a világháború alatt, 1944-ben jelent meg egy másik regényével, a Nero, a véres költő-vel (Néron, le poète sanglant) egyidőben egy kis párizsi kiadónál, a Sorlot-nál, de kereskedelmi forgalomba egyik könyv sem került. Ezt első pillantásra furcsállaná az ember, pedig nem is olyan ritka eset. E helyütt mindenesetre alkalmat ad arra, hogy megszakítva eddigi gondolatmenetemet, rátérjek a tárgyalt kérdéskör másik vonatkozására, a szöveg és az olvasóközönség, vagy másként fogalmazva, a művek befogadásának a problémájára.

2.

A lefordított és kiadott szövegek nyilvánvalóan egy olyan korpuszt alkotnak, melynek megvan a maga jelentősége, de amely akár, minden további nélkül, megmaradhat a Francia Nemzeti Könyvtár vagy bármely más nagy könyvtár katalógusából vett puszta jegyzéknek, tehát néma korpusznak. Ez az állítás igaz a két, Sorlot-nál megjelent Kosztolányi-regényre, de általában véve is igaz a Magyarországi szakosított kiadónál megjelent számos fordításra is így az 1960 és 1980 között a budapesti Corvina által kiadott művek csaknem mindegyikére. Így például az 1967-ben Budapesten publikált, Le Double, récit funambulesque de Kornél Esti című Kosztolányi-kötetre. Kosztolányinak tehát legalább három műve olyan szerepel a bibliográfiában, amelyek – mai tudásunk szerint – semmiféle visszhangra sem találtak annál az olvasóközönségnél, amelynek  szánták őket.
Ha általánosabb szinten vizsgáljuk az idegen nyelvre fordított irodalmi művel problematikáját, akkor arra jutunk, hogy szövegek fogadtatása általában három szinten megy végbe. Az első –  elengedhetetlen feltétel – természetesen a szöveg lefordítása és közzététele. A második mindaz, ami a szöveghez kapcsolódik, vagyis az epitextus. Epitextusnak minősül például egy előszó egy közismert írótárs tollából, a műről írt kritikák, beszámolók, tanulmányok, vagy újabban: a vásárlók észrevételei, amilyeneket manapság a könyvkereskedők és -kiadók honlapjain találunk Az epitextus fontos – mondhatni nélkülözhetetlen –, ám nyilvánvalóan nem a befejező szint. Hiszen csak  harmadik szinten valósul meg, vagy kellene megvalósulnia az igazi recepciónak, másképpen fogalmazva ekkor kerül bele a szöveg valamiféle intertextualitásba, vagy – a legjobb esetben – abba a dialógusba, amely a kánonba tartozó művek között s a művekről folyik. A harmadik szint volna tehát a kanonizáció.
E szempontból tekintve történeti áttekintésünket, tehát a magyar irodalom sorsának alakulását Franciaországban: a magyar szövegek francia nyelvű fordításait, franciaországi, svájci, belgiumi vagy éppen magyarországi kiadásait akár egy remény, a kanonizációba vetett bizakodás krónikájának is tekinthetjük. Egy olyan reménynek, amely a legtöbbször meghiúsul, de mégis makacsul tovább él. Láttuk, hogy egyes magyar szerzők franciaországi jelenléte a 19. sz. második felében kétségkívül annak a megbecsülésnek köszönhető, amelyet Magyarország az 1848–49-es forradalomban vívott ki magának, és amelyet a századvégig sikerült is megőriznie. A korszak magyar szellemiségét egyfajta önelégült optimizmus jellemezte. Hoznék erre egy  érdekes példát – amelyre Etiemble az Essais de littérature (vraiment) générale egyik tanulmányában hosszasan kitér –, mégpedig jeles elődünkét, Meltzl Hugóét, aki az 1870-es években a Kolozsvári Egyetemen létrehozta Magyarország első összehasonlító irodalomtörténeti tanszékét, s elindította az Összehasonlító Irodalomtörténeti Lapokat. A szakmában elvárható módon több nyelvben otthonos Meltzl megalkotta a dekaglottismus fogalmát, vagyis azoknak a nyelveknek a lajstromát, amelyek szerinte meghatározó szerepet játszanak az európai kontinensen. Különös jegyzék ez: öt latin, négy germán nyelv szerepel rajta, s tizediknek a magyar is, miközben a szláv nyelvekről Meltzl teljességgel elfeledkezik.
Magyarország hírnevének lassú és biztos hanyatlásával a fényes esztendők oktalan bizakodása is szertefoszlik. Túlzás volna azt állítani, hogy az irodalom sorsa szorosan kötődik az országról alkotott kép változásaihoz. Ugyanakkor kétségtelen, hogy fönnáll egy bizonyos mértékű kölcsönös függés, és a szerencsésebb korszakokban az irodalom terén is mindenkor fölívelés mutatkozik.
Magyarország csak ritkán bukkan föl Európa kollektív emlékezetében. Egy a Sorbonne-on, 1946-ban tartott nevezetes előadásában André Malraux Mohácsot Európa jelentős – igaz egyúttal gyászos – pillanatának nevezte, amely veszélybe sodorta egész európai kultúrát, közös történelmünket. Magyarország ekkor a centrumban foglal helyet, része az európai folyamatoknak, még akkor is, ha az 1526-ban elvesztett ütközet kizárólag káros következményekkel járó esemény. Magyarország főszereplőként csak négy és fél évszázaddal később, az 1956-os forradalommal tér vissza az európai színtérre. Mindkét esemény az európai történelem egy-egy fordulópontja. 1956-ot követően Magyarország iránt ismét megnő az érdeklődés, ami majd irodalmi téren is érezteti hatását.
Ennek első megnyilvánulása a Les Temps modernes 1956 november–decemberi keltezésű, ám ténylegesen 1957. januárban megjelent különszáma, amely a történelmi-politikai cikkek mellett közli a forradalmi napok kiemelkedő irodalmi alkotásait, többek között Illyés Gyula Egy mondat a zsarnokságról című, emblematikussá vált költeményének első, Jean Rousselot készítette fordítását. A következő tíz évben magyarról fordított könyvek egész sora lát napvilágot. Franciaországban ez a korszak a magyar irodalom szempontjából igen jelentős, ugyanakkor fölöttébb ellentmondásos.
Egyfelől kétségtelen, hogy az 1956-os forradalom hatására számos kiemelkedő francia értelmiségi fordul Magyarország felé. A szellemi élet hangadó személyiségei – Jean-Paul Sartre, Raymond Aron, François Mauriac, Albert Camus – szentelnek a forradalomnak esetenként nagy fontosságú, máskor csak alkalmi írásokat. Nem szabad azonban elfelejtenünk, hogy a francia írókat és filozófusokat valójában nem annyira a történtek érdeklik: a rendkívüli esemény által szolgáltatott anyag leginkább csak saját teóriáik  alátámasztására szolgál.
Az 1956 utáni évtized folyamán számos kiemelkedően fontos magyar regény lát napvilágot francia fordításban, méghozzá a legtöbbször neves nagy kiadók – a Gallimard, a Seuil, az Albin Michel – gondozásában. Hogy csak a legjelentősebbeket említsük: Ottlik Géza Iskola a határon (École à la frontière), azután Mészöly Miklós két regénye, Az atléta halála (Mort d’un athlète) és a Saulus (Saül ou la porte des brebis), Márai Sándortól A gyertyák csonkig égnek (Les Braises), az Iszony (Une possédée) Németh Lászlótól, Illyés Gyula Puszták népe (Ceux des pusztas) és Déry Tibor – akinek az 1957 és 1961 közötti börtönévek e tekintetben hasznára voltak – csaknem minden munkája.
Azonban a két hullám – a vezető francia értelmiségiek lelkesedésének, illetve az elsőrangú magyar regények korpuszának hulláma – nem találkozott egymással. Az imént fölsorolt korpusz alig fejtett ki hatást, szinte néma maradt. Az idő múlásával a felsorolt könyvek lassanként eltűntek a könyvkiadók katalógusaiból. Egyetlen irodalmi műfajnak – a lírai költészetnek – sikerült csak a maga hasznára fordítania az eseményeket.
Ennek okai eléggé szövevényesek. A francia-magyar  irodalmi és szellemi kapcsolatok meghatározó alakja kétségtelenül Illyés Gyula volt, aki 1920 és 1927 közé eső párizsi tartózkodásának éveiből számos irodalmi barátságot megőrzött, majd az ötvenes évektől újabbakat is kötött. Talán itt kellene adóznunk Illyés barátja, Gara László emlékének, aki az 1930-as évektől fáradhatatlanul közvetített a két irodalom között. Garának kiváló francia költőkből álló kört sikerült összegyűjtenie – amihez kétségkívül hozzájárult Illyés Gyula segítsége –, és megnyernie őket a magyar költészet ügyének. De mivel ezek a költők nem ismerték a nyelvet, amelyből fordítottak, közvetítőkre volt szükségük. Erre a szerepre elsősorban az 1956-ban Franciaországba érkezett fiatal magyar írók és irodalmárok, Nyéki Lajos, Sipos Gyula, Karátson Endre és mások vállalkoztak;  munkájukat Gara László fogta össze.
Gara már az 1930-as évektől fogva múlhatatlan érdemeket szerzett a legrangosabb magyar regények kiadásában, és alkalmanként fordításában is. De életműveként – a kifejezés korántsem túlzó – kétségtelenül az 1962-ben a Seuil kiadónál megjelent nevezetes Anthologie de la poésie hongroise című rendkívül gazdag, a középkortól az 1960-as évek kezdetéig terjedő válogatást tartjuk számon. E gazdag versgyűjtemény mellett néhány más vers-publikációt is ki kell emelnünk: különösen egy József Attila válogatást, mely az Hommage des poètes français à Attila József címet viseli), valamint egy válogatott Illyés Gyula kötetet (Poèmes). A két utóbbi Pierre Seghers kiadójánál jelent meg, az Illyésé a kanonikusnak nevezhető Poètes d’aujourd’hui sorozatban. A Gara munkatársait föltüntető névsor fölöttébb imponáló, a kor szinte minden jelentős francia költője szerepel benne: Paul Eluard, Pierre Emmanuel, Tristan Tzara, Jean Cocteau, André Frénaud, Guillevic, Jean Rousselot, Pierre Seghers, Jean Grosjean, Alain Bosquet, Robert Sabatier, Georges-Emmanuel Clancier, Jean Cayrol, Paul Chaulot, Luc Estang, Jean Follain. Garának még az a lehetetlennel határos vállalkozás is sikerült, hogy rávegyen tizenöt francia költőt – nagyjából az imént fölsoroltakat –, hogy fordítsák le a romantikus költészet egyik legnagyszerűbb alkotását, Vörösmarty Mihály A vén cigányát.
Ennek az időszaknak legfontosabb jellemzője, hogy valódi párbeszéd alakult ki a francia és a magyar költők között, és ami még jelentősebb, a francia költők és a magyar költészet között. Sok francia költő érezte úgy – és a legkiemelkedőbbekről van szó –, hogy a magyar költészet számukra is jelent valamit. Ebből a vonzalomból a következő nemzedékek is megőriznek egyet s mást: így például a József Attila-kultusz tartósnak bizonyul, másfelől pedig az 1970–1980-as években újabb francia költők folytatják magyar költők munkáinak átültetését. Közéjük tartozik az Action Poétique folyóirat köréből Maurice Regnaut, Lionel Ray, Pierre Lartigue, Alain Lance, vagy az egészen máshonnan érkező, magyar eredetű Lorand Gaspar, aki – bár szinte felnőtten került francia nyelvi közegbe - generációjának egyik legmegbecsültebb költője lett.
A dialógus, amelyről föntebb szóltam, valódi párbeszéd, de, tekintettel a lírai költészet helyzetére Franciaországban és a többi nagy nyugati irodalomban, szükségszerűen csak szűk körben érvényesülő. Mivel a líra csak igen csekély számú olvasót érint meg, hatása is fölöttébb korlátozott. Ekképpen a vázolt jelenséget  kvázi-kanonizációnak lehetne minősíteni.
Ez a szerencsés találkozás többek közt azon körülménynek is köszönhető, hogy a magyar irodalom meghatározó műfaja hosszú időn keresztül a lírai költészet maradt. A francia, az orosz vagy az angol irodalomtól eltérően – amelyekben már a 19. századtól az elbeszélő műfajok tűnnek ki és kerülnek túlsúlyba – a magyar irodalmat nemcsak a 19., hanem a 20. század első felében, sőt még később is a költők túlsúlya jellemzi. Még azok is, akik – Monsieur Jourdainhez hasonlóan – a prózát is művelik, méghozzá elsőrangú prózát, mindig lírai költőnek és sohasem regényírónak nevezik magukat. A közvetítőket tehát, akiknek mindenkor fontos szerep jut, legalábbis részben ennek a költészetnek a páratlan tekintélye ösztönözte.
A fordulópont – vagyis a regénynek talán nem is mint a legfontosabb vagy a legértékesebb, hanem mint a legjellegzetesebb műfajként való elfogadása – 1980 tájára esik, amikor nagyjából egy időben több fiatal magyar regényíró jelentkezik, akiket átmenetileg ugyanazon iskola, ugyanazon irányzat képviselőinek tekintettek. Pedig ezek a regényírók – Nádas Péterre, Lengyel Péterre, Esterházy Péterre, Krasznahorkai Lászlóra, Márton Lászlóra gondolok – valójában nagyon is különböznek egymástól, ráadásul az időközben eltelt negyedszázad némiképpen módosította az akkor kialakult hierarchiát. Közös bennük egyrészt, hogy ugyanazokat a modelleket vallják a magukénak: mindannyian két, korábban már említett és Franciaországban, a hatvanas években megjelentetett regényíró, Ottlik Géza és Mészöly Miklós tanítványaiként lépnek föl. A mintaképválasztásnak azért van jelentősége, mert paradigmaváltást váltást jelez. A paradigmaváltás elsősorban az irodalom funkciójára vonatkozik: korábban az irodalomnak mindenekelőtt az volt a feladata, hogy hasznos legyen, hogy szolgáljon, hogy segítse a nemzeti azonosság megőrzését, vagy részese legyen  a társadalmi küzdelmeknek. Két – platóni értelemben vett – idea áll itt szemben egymással, arisztotelészi terminológiával a retorikáé és a költészeté (ez utóbbinak ma a fikció felel meg). A retorika célja – amint az Arisztotelész óta ismert – a hallgató vagy a néző meggyőzése; ennek érdekében a retorika–bizonyítás–meggyőzés sémát alkalmazza. Az irodalomnak az antik poétika szerint egy ettől teljesen különböző poiesis–mimesis–catharsis – mintát kellene követnie. A magyar regény történetében bekövetkező fordulat arra utal, hogy a domináns idea ehelyt megváltozik: az addigi kivételből szabály lesz. Esterházy Péternek egy gyakran idézett szellemes visszavágása nagyon világosan kifejezésre juttatja, miféle változásról van szó. Király István azon  axiómájára, mely szerint a magyar írónak „népben–nemzetben” kell gondolkodnia, az ifjú regényíró ironikusan reagált, mondván, hogy magyar írónak jobb volna inkább alanyban–állítmányban.
Esterházy paradoxona igazából írói program. A program lényege, hogy az új regényírók ezentúl a regényt önálló szövegnek tekintik, amelynek referencialitása globális, más szóval, hogy Paul Ricoeur kifejezésével éljünk, metaforikus. Vagyis e program végre megteremti annak  lehetőségét, hogy a magyar irodalom egy teljességgel másfajta irodalom-modellhez mérje magát. E modell legtalálóbb leírását Karl Jaspers adta, a Grenzenfahrungen, a határhelyzetek fogalmának bevezetésével, amelyek szerinte a magas irodalom egyetlen és valódi témáját képezik. A regényírók új nemzedéke – anélkül, hogy lemondana a történelmi viszonyokból fakadó bonyodalmak tárgyalásáról – már nem a nemzeti kérdésekre, hanem a Weltliteratur közös alaptémáira – mint  az idő, a fájdalom, a szenvedés, a halál, az igazság – összpontosítja figyelmét. 
Mára nyilvánvaló, hogy az új irányzat győzedelmeskedett a régi fölött. Az imént említett írók közül több is megjelent francia nyelven. A Gallimard kiadó  Esterházy Pétert választotta ki magának, és az író első nagy regénye – a Termelési regény (francia címe: Trois anges me surveillent) 1989-ben került a francia könyvpiacra. A regényt hat másik követi ugyanannál a kiadónál: A szív segédigéi (Les verbes auxiliaires du coeur), Egy nő (Une femme), Hahn-Hahn grófnő pillantása (L’oeillade de la comtesse Hahn-Hahn), Hrabal könyve (Livre de Hrabal), a monumentális Harmonia caelestis 2002-ben és végül ennek folytatása, a Javított kiadás (Revu et corrigé). Megállapítható tehát, hogy a regényíró legfontosabb munkái megjelentek Franciaországban, valamint azt is, hogy körülöttük jelentős epitextus jött létre. Franciaországban Esterházy Péternek minden munkáját komoly figyelem kíséri, könyvismertetések, cikkek, interjúk egész sora fogadja.
Krasznahorkai László – akinek két regénye, a Sátántangó (Tango du Satan) és Az ellenállás melankóliája (La mélancolie de la résistance) látott napvilágot franciául, ugyancsak a Gallimard gondozásában – nem mondhatja magát olyan szerencsésnek, mint idősebb írótársa, könyvei megjelenését gyakorlatilag semmiféle hírverés nem kísérte. Figyelemre méltó, hogy regényei mégis, ha csak szűkebb körben is, komoly figyelmet keltettek, ami – tudomásom szerint – elsősorban a könyvkereskedők között szájról szájra terjedő propagandának köszönhető.
       A Plon kiadónál megjelenő Nádas Péter franciaországi fogadtatása – némileg szerényebb mértékben – az Esterházyéhoz hasonlítható. Irodalmi díj, könyvismertetések, beszámolók a hetilapok irodalmi rovataiban: mindez elég terjedelmes epitextuális korpuszt alkot. Bár jobbára csak mennyiségi szempontból. A három szóban forgó szerző közül Esterházynak jutott a legszívesebb fogadtatás. De ha a részleteket is megnézzük, ha a róla megjelent írásokat alaposabban tanulmányozzuk, eléggé kiábrándító képet kapunk.  Sophie Aude kutatásaiból kiderül, a franciául kiadott Esterházy-regényekről megjelent szövegek csaknem valamennyiéről megállapítható, hogy csak nagyritkán lépnek túl a közhelyek tartományán – főrendi család, futball, matematika, történelem, Közép-Európa, citatológia stb. –, és regényeit – éppen e túlságosan konvencionális megközelítés túlsúlya miatt – a legtöbb esetben referenciális szövegnek tekintik, holott az író a leghatározottabban visszautasítja az effajta szemléletet. Ha beszélhetünk dialógusról, és Esterházy esetében ennek kezdeményei egészen biztosan megvannak, ez a dialógus véleményem szerint féloldalas, hangja hamisan cseng.
Az Esterházy-fejezet azonban még korántsem zárult le. Igaz, Esterházy hiper-intertextuális regénytechnikája Franciaországban egyelőre jóval nehezebben talál befogadásra, mint Németországban, ahol az írónak már az 1990-es évek meghozták a sikert. Esterházy egyfajta globális referencialitás híve, míg legtöbb szakértő olvasója elsősorban a nyomkövető referencialitást keresi nála. Ugyanakkor elképzelhető, hogy a jövőben ez a megközelítés az író felfogásának megfelelő irányt vesz majd.
A Franciaországban lefordított és kiadott magyar könyvek száma az elmúlt három évtized folyamán jelentősen gyarapodott. Ez világosan látható, ha a jelenleg rendelkezésünkre álló bibliográfiákat összevetjük Henri Toulouze-nak az 1980-as években összeállított kiadványjegyzékével. Azóta sok fontos szöveg látott napvilágot, elsősorban a közelmúlt terméséből, és gyakran neves kiadók gondozásában, mint amilyen – a már említett Gallimard és Plon mellett – az Albin Michel, az Actes Sud, Viviane Hamy, a Phébus. Még arra is akadt példa, hogy két francia kiadó hajba kapott egy magyar író szerzői jogain.
A seregnyi szerző közül – más és más okok miatt – három emelkedik ki. Kosztolányiról már szóltam. A Le Traducteur cleptomane elismerő fogadtatása után egyre több Kosztolányi-kötet jelent meg franciául; egymást követik regényei – a Pacsirta (Alouette), az Édes Anna (Anna la Douce), az Aranysárkány (Le Cerf-volant d’or) –, majd az Esti Kornél-ciklus összes elbeszélése. Emellett néhány fontos cikke és tanulmánya  megjelent a L’étranger et la mort című kötetben, mely többek között Kosztolányinak a magyar nyelv európai helyét és a fordítás kérdéseit taglaló – kulcsfontosságú szövegét  gyűjtötte egybe. 
E két évtized alatt Kosztolányi olvasótábora szép lassan növekszik. Evvel kapcsolatban jellemző a 2004. évi konferencia egyik fölszólalójának kijelentése: „Ismerem Kosztolányit – kezdte hozzászólalását Maxence Alcade –, mint ahogy mindenki ismeri.” Ebbe a „mindenkibe” sokan beleférnek. Így a mai véleményformáló értelmiségiek közé sorolható filozófus, Alain Finkielkraut is, aki a legtermészetesebb módon idézi Kosztolányit, mint referenciát amikor egyik újabb kötetében a nemzeti kisebbségek kérdését tárgyalja.  
Az író munkássága az egyetemeken sem maradt visszhang nélkül. Még François Soulages nagy fontosságú konferenciája előtt – amelyen több fiatal egyetemi oktató is előadást tartott  – több más, e tárgyban készült munkát is megemlíthetünk, például azokat, amelyek Lille-ben, Karátson Endre irányításával készültek, vagy egyik hallgatóm, Elisabetta Romeo DEA-disszertációját az Édes Anna olasz és francia nyelvű fordításairól.
Még nehezebb tisztázni Márai Sándor francia recepciójának kérdését. Kosztolányi esetében viszonylag könnyűszerrel találhatunk érveket annak megokolására, vajon miért talált elutasításra a 30-as években, és miért aratott sikert 1980 és 2000 között. Nyilvánvaló, hogy sem a visszautasítás, sem a siker nem a körülmények függvénye. Föltételezhetjük tehát, hogy a franciára fordított Kosztolányi nyomán  megfogalmazódó kérdések – amelyek egytől-egyig arról szólnak, vajon lehetséges vagy nem lehetséges a verbális kommunikáció, és amely kérdésföltevés Koasztolányi írásmódját, az általa használt irodalmi formákat is meghatározza – mindeme kérdések éppen ebben az időszakban, a század végéhez közeledve váltak érdekessé. De Márai Sándor vajon miért?
Életében ő volt a nagy vesztes. Párizsi tartózkodása idején, az 1920-as években nem sikerült utat találnia az ottani irodalmi életbe, és 1948-ban kezdődött, nagyon hosszúra nyúlt második emigrációja sem vált hasznára: mindvégig száműzött magyar író maradt. Ez ugyanúgy érvényes az 1931-ben franciául megjelent Zendülők-re (Les Révoltés), mint az 1958-ban kiadott A gyertyák csonkig égnek (Les Braises) című regényre. Ez utóbbi  további sorsa szinte hihetetlen: 1996-ban újra megjelenik, de az irodalom áramkörébe csak a harmadik kiadással kapcsolódik be, de akkor rendkívüli intenzitással, az 1999 táján kezdődő Márai-divatnak köszönhetően.
Márai esetében az epitextust jórészt a Frankfurti Könyvvásár jelenti, melyet a franciák márkét-három évtizede a legmegbízhatóbb referenciának tekintenek. A franciaországi Márai-divat mindazonáltal független jelenség. 1994-ben Gallimard még visszautasítja a Béke Ithakában (Paix à Ithaque) című regényt (amely végül egy azóta eltűnt kis kiadónál jelenik meg), ám néhány évre rá minden követ megmozgat – végül hiába –, hogy a szerző műveinek jogát megszerezze Albin Micheltől. Így aztán ez utóbbi  jelentetette meg Márainak nem kevesebb, mint tíz könyvét, nyolc regényt és két önéletrajzi jellegű írást. Egymás után, folyamatosan jelennek meg a regények, így a Zendülők (Les Révoltés), a Válás Budán (Divorce à Buda), az Eszter hagyatéka (L’Héritage d’Esther), a Vendégjáték Bolzanóban (La Conversation à Bolzano), a Csutora (Un chien de caractère) és legutóbb Az igazi. Judit… és az utóhang (Métamorphoses d’un mariage), s nem maradt el Márai legfontosabb művei közül az Egy polgár vallomásai (Les Confessions d’un bourgeois) és a Föld, föld!... (Mémoires de Hongrie) sem. 
A Márai-művek franciaországi fogadtatása nagyjából az olasz és a német recepció mintájára alakul, ami azt sejteti, hogy az eddigi publikációkat feltehetőleg a szerző egyéb, németül már olvasható munkái is (mint például a Naplók)  követni fogják. Feltűnő, hogy a 2000 és 2006 közti francia fogadtatás kedvezőbb a jelen magyar recepciónál, amely inkább visszafogottnak mondható. Példaként említhető – anélkül, hogy kitérnénk A gyertyák csonkig égnek sikerére, amelynek csalhatatlan bizonyítéka volt a Claude Rich által két éve készített színpadi változat – az Eszter hagyatéka, amelyet a többségében elutasító magyarországi kritikákkal szemben a francia olvasók a tömör stílus, a finom és találó lélekábrázolás miatt elismeréssel üdvözöltek.
Nem könnyű választ találni arra a kérdésre: miért e fölfokozott lelkesedés egy 1989-ben magányosan, mindenkitől elhagyatva, mély nyomorban tengődve, a vágyott sikertől ezer mérföldnyi messzeségben elhunyt szerző iránt? Márai Sándor nem tartozik a paradigmaváltó alkotók közé; s igazából nem is történeti szerző, jóllehet egyes magyarázói és  kiadói az Osztrák–Magyar Birodalom hanyatlásának tipikus krónikásaként igyekeznek föltüntetni. A magam részéről úgy vélem – bár egyelőre ez nem több puszta föltételezésnél –, hogy az iránta megnyilvánuló érdeklődés alapvető magatartására vezethető vissza, arra a magatartásformára, amelyhez mindvégig következetesen ragaszkodott, melyet hosszú élete során soha nem adott föl, és amelynek tökéletes megfogalmazását adja az Egy polgár vallomásaiban. Ennek lényege az a különös dialektika, mely lázadás és hagyománytisztelet (igaz, rendkívül szigorú feltételekhez kötött tisztelet) egyidejűségében nyilvánul meg. Úgy gondolom, a regényíró poétikája is összhangban áll e  minden írásában jelen lévő látásmóddal.
Márai sikerére magyarázat lehet – megint csak Karl Jaspers terminológiájához folyamodva – a határhelyzetek módszeres kihasználása. Márai gondolkodásmódja – amely a keresztény hagyományból, de még inkább az azt megelőző sztoikus tradícióból merít – sok olvasójában talál visszhangra, igaz csak egy szűk évtized  óta.
A harmadik szerző, akinek sikerült megvetni a lábát a francia irodalom tájain, természetesen Kertész Imre. Kétségtelen, hogy az ő esetében ezt két epitextuális tényező is elősegítette: a Nobel-díjjal járó hírnévhez hozzátadódott a holokauszt-téma aktualitása . Megjegyzendő, hogy Kertész legtöbb műve – közöttük a legkiemelkedőbb, a Sorstalanság (Etre sans destin) – már a Nobel-díj, tehát 2002 előtt is olvasható volt franciául, és a kitüntetést kísérő hírverés csak erősítette és felfokozta a Kertész-jelenség iránti addig is megnyilvánuló érdeklődést.
A Kertész-divat bizonyos értelemben eléggé paradox, hiszen művének olvasója egyrészt szembesül azzal a megkerülhetetlen eseménnyel, amely Kertész fölfogása szerint az egyetlen és egyedüli téma, amit az irodalom ezentúl földolgozhat, másrészről azonban hangvétele és szemléletmódja kétségtelenül nem csak eredeti, hanem esetenként provokatív is; mindez azonban feltehetőleg megkönnyíti, hogy a Kertész-szólam részesévé váljon a dialógusnak. Amint Jorge Luis Borges (a Márk evangéliuma című elbeszélésben) megfogalmazta: az irodalom már több mint kétezer éve ugyanazt a két történetet írja újra; az egyik egy hírneves tengerész bolyongása – természetesen Odüsszeuszról van szó –, a másik pedig a passió, Krisztus kereszthalála. Kertész számára – aki egyébként konzekvensen  vallja, hogy ha a passió a kezdőpont, akkor a holokauszt a végpont  – az irodalom lehetőségei éppen olyan körülhatároltak, mint Borges számára.
Így áll tehát ma a magyar irodalom helyzete Franciaországban – ahogyan én látom. Nyilvánvalóan nagyon nehéz különbséget tenni a múló jelenségek és azok között a folyamatok között, amelyek egyre nagyobb erőre kapva végül elvezethetnek a kanonizációig. Mindenesetre a teljes kirekesztés,  a mélységes frusztráció már a múlté. Az irodalmi recepció föntebb vázolt három szintje közül az 1990-es évekig csak az első kettővel találkozhattunk. Azóta – ahogy megpróbáltam felvázolni – valami megmozdult. Legalább három olyan szerzőnk van tehát – Kosztolányi Dezső, Márai Sándor, Kertész Imre–, akik elindultak az úton, amely elvezethet a kanonizációig. Ennek okai sokrétűek. Balzac óta mindnyájan tisztában vagyunk avval, hogy a könyvet, a regényt árunak is lehet tekinteni, olyan árunak, amely semmiben sem különbözik a többi fogyasztási cikktől. Amikor a befogadás kérdését tekintjük, ezt szempontot sem hagyhatjuk figyelmen kívül. Mi azonban más megközelítést választottunk, hiszen éppen azokra a jelenségekre vagyunk kíváncsiak, amelyek egy egészen  más szférában bontakoznak ki, mint a kereslet-kínálat törvényei. És ebből a szempontból igen nagy a jelentősége annak, hogy a három tárgyalt szerzőből kettő – Kosztolányi és Márai – ha pusztán a kereskedelmi szempontot tekintenénk, egyáltalán nem tarthatna számot érdeklődésre.
 A légkör megváltozásának lehetséges okai közül Európa egyesítését, a jövőbeni kilátások javulását, az internet megjelenését emeljük ki. Az internet kétféleképpen hat: egyfelől annak következtében, hogy maguk az irodalmi szövegek olvashatók a világhálón, versenyt támaszt a nyomtatott szövegeknek, tehát a könyvkiadóknak, másfelől interaktivitásának köszönhetően arra ösztökéli az internetezőket – akik nemcsak olvasók, hanem egyúttal szerzők is –, hogy vegyenek részt a dialógusban. Íme egyetlen a sok ezernyi lehetséges példa közül: Kosztolányi L’étranger et la mort című kötete, pontosabban a Nyílt levél Antoine Meillet úrhoz, a Collège de France tanárjához – amely segített Finkielkrautnak a kisebbségi kérdésben megfogalmazott véleménye kialakításában – megjelenésekor a Jeunesses franco-allemandes honlapjára is fölkerült, és – éppen az európai nyelvek kérdésében kinyilatkoztatott szemléletének köszönhetően – előkelő helyen szerepel az ajánlott művek sorában.
A fordítók, közvetítők, befogadók sorát érdemes volna kibővíteni az egyetemi oktatókkal és mindazokkal, akik valamilyen módon belefolynak a kérdéses területet érintő kutatásokba. Közülük már megemlítettem néhányat, de akadnak még mások is, ha nem is olyan nagy számban, mint az ifjú történészek.
A magyar tanulmányok kezdettől fogva két pilléren nyugszanak: az első a nyelv és vele együtt a nyelvészet, a másik az irodalom és az irodalmi tanulmányok. Úgy látom, a második pillér szilárdan áll, sőt – ezt igyekeztem kimutatni – szilárdabban, mint korábban bármikor. Annyi bizonyos, hogy a 21. század elején keresztúthoz érkeztünk. Elképzelhető, hogy a kép, amit most fölvázoltam, nem lesz sokáig érvényes. De az is lehet, hogy a a várva-várt kanonizáció ezúttal kéznyújtásnyi közelségbe került. S esetleges megvalósulása minden bizonnyal újabb ösztönzést ad majd a terület kutatóinak is.