AZ IGAZAT MONDD, NE CSAK A VALÓDIT                                         
                                            Paradigmaváltás a magyar önéletírásban
    Esterházy Péter Javított kiadás című könyve 2002 tavaszán került a könyvesboltokba, egy olyan pillanatban, amikor kormányváltás következett be, vagyis a politikai hatalom ismét visszakerült régi birtokosainak a kezébe. A könyvnek, mint Esterházynál eléggé gyakori, van alcíme is: Melléklet a Harmonia Caelestishez. A Harmonia Caelistis címlapján nem szerepel műfaji megjelölés. Hacsak annak nem tekintjük a könyv második része – Fejezetek az Esterházy család történetéből – idézőjeles mottóját, mely „regényes életrajzot” említ. A Harmonia Caelestis első részének fikciós jellege egyébként egyértelmű; a második rész némely fejezete viszont kétségtelenül úgy olvasható, mint a múlt századi kritériumoknak pontosan megfelelő önéletírói szöveg. A Javított kiadás elbeszélője fogja majd lerántani a leplet az első könyv elbeszélőjének mesterkedéseiről. A szerkesztés periódusában – olvashatjuk – a szerző a kiadói szerkesztőt teszi próbára, arra kérve, választaná el a megélt történeteket a kitaláltaktól (vagy kölcsönvettekről), s azután remekül mulat azon, hogy a szerkesztő sokszor a regényest hiszi autentikusnak,  a megéltet viszont kiötlöttnek.
   A Javított kiadás esetében az olvasó helyzete látszólag egyszerűbb, mint a Harmonia Caelestis esetében volt. A Melléklet megírását az  indokolja, hogy a történetmondó váratlan és döbbenetes felfedezést tesz 2001 januárjában, azt méghozzá, hogy a könyv hőse, az apa nem olyan (vagy talán nem csak olyan), mint amilyennek a „regényes életrajz” ábrázolta, volt egy másik élete is, jelentéseket írt negyedszázadon át a titkosrendőrségnek. A történetmondó, akinek a neve azonos az íróéval, a Javított kiadásban közli (legalábbis részben) és kommentálja az író apjáéval azonos nevet viselő jelentésíró szövegeit, s egyúttal boncolgatja, hogyan érinti őt magát a titok feltárulása, miként hat rá az apai szövegek olvasása.
    Egyik irodalmi folyóiratunk két hosszabb recenziót közölt a Javított kiadásról. A két írás mintha nem ugyanarról a Javított kiadásról szólna. Az egyik írás szerzője, kitűnő fiatal irodalomtörténész, irodalmi műként tekinti a Javított  kiadást, összefüggésbe hozva nem csak a Harmonia Caelestis-szel, hanem Esterházy Péter egész addigi életművével, s a kortárs magyar irodalommal is, találóan mutatva rá a formai problematika és a nagy alaptémák egymást feltételező jellegére. Vagyis olvasata elsőrendűen intertextuális olvasat. A másik recenzió szerzője egyik legkiválóbb, itthon és külföldön is magas posztokat betöltött jogászunk, aki szívesen közöl, jogi munkái mellett, a közelmúlt magyar történetével foglalkozó sokszor érdekes és elmélyült dolgozatokat. Ebben az írásában is a történeti szemlélet érvényesül. A recenzens, aki nagyjából egykorú a könyvben leírt apafigurával, a maga tapasztalatait, az átéltet és a végiggondoltat veti össze a könyvben leírtakkal, hogy végül is aztán alapvetően hiteltelennek minősítse a Mellékletben ábrázoltakat.
   Mindkét olvasatnak megvan a maga logikája, ami különös bennük, az egyidejűségük. Mert tulajdonképpen a befogadásnak ugyanaz a kettőssége tűnik itt fel, mint amelyik a 17. és 18. századi erdélyi (és nem erdélyi) emlékírók fogadtatásában is megnyilvánult. Ha innét tekintem, akkor a történetiséget számon kérő kritikus felfogása egybeesik a régiekével. Például a Kardos Albertéval, aki 1885-ös irodalomtörténetében azt hangoztatja, hogy Bethlen Miklós, ha kellő kritikával és elővigyázatossággal olvassuk, akkor hasznos történeti forrásnak tekinthető. Horváth János sem mond sokkal jobbat Bethlenről. A másféle olvasás lehetősége először Németh Lászlónál fogalmazódik meg. A Tanuban 1934-ben közreadott Bethlen Miklós-tanulmányában Németh nem csak a magyar széppróza folyamatába iktatja be az Élete leírása magától szövegét, hanem egyenesen úgy fogalmaz, hogy azt a magyar széppróza hiányzó láncszemének kell tekintenünk. Vagyis Németh megközelítése a másik recenzens felfogását előlegezi.
   A kétféle olvasat, a domináns felfogás történeti módosulása nyilvánvalóan a műfaj kétarcúságát tükrözi. Azt az alapjellegzetességét, amelyet Philippe Lejeune emlékezetes formulában rögzített, mondván, hogy az önéletírás lényege és sine qua nonja a szöveg és az olvasó viszonyát előíró vagy megelőlegező pacte autobiographique, az önéletrajzi szerződés. Az önéletírás e felfogás szerint nem a tényirodalomhoz tartozik, hanem inkább a regény, pontosabban az Icherzählung egyik variánsa, amelynek legfőbb jellegzetessége, hogy az olvasó egyszerre várja tőle, Arisztotelész kifejezéseit használva, a történetírói és a költői hitelességet. Vagy egy hozzánk időben közelebb álló szerző, Paul Ricoeur szóhasználatát követve, az olvasó egyszerre várja az önéletírótól – hiszen az önéletíró többnyire ezt ígéri -, hogy szövegének minden eleme „nyomkövető” és hogy a szöveg egésze metaforikusan referenciális legyen. Vagyis autentikus, valós a tények tekintetében, és igaz, amikor az egészet, mint a szöveg világát az olvasó a saját megélt világával ütközteti.
   A történeti megközelítés recenzense a nyomkövető referenciákat keresi és kéri számon a Javított kiadás íróján, azt firtatja, igaz-e, hogy az író nem tudott róla, hogy csak akkor jött rá, s végül arra a következtetésre jut, hogy az elbeszélő akár a hatás kedvéért, akár más okból nem minden referenciájában szavahihető. A másik kritikus viszont a könyv (vagy talán inkább a két könyv) teremtett világát veszi szemügyre, s annak autentikusságát feltételezve a nyomkövetést nem érzi feladatának. Tételezzük fel, hogy Paul Ricoeur felfogása vonatkoztatható a Javított kiadásra. A filozófus így fogalmaz: „A szöveg világa olyan mértékben nyitás a ’külső’, a ’másik’ felé, amilyen mértékben a szöveg világa a szöveg ’belső’ struktúrájához képest teljes mértékben eredeti célt és szándékot képes sugallni.” Vagyis amennyiben immanenciába foglalt transzcendencia. A magam felfogása szerint a Javított kiadás esetében ez a nyitás a külső felé egyrészt a „miért hagytál el engem, atyám”, másrészt az árulás metaforája. A Dante Alighieri szemében legsúlyosabb bűné. 
    Dantét nem véletlenül kötöm be itt gondolatmenetembe. Meggondolásra késztető ugyanis Babits Mihálynak az Isteni színjáték teljes fordításához írott hosszú bevezetőjében tett azon megjegyzése, amely szerint a Commedia, egyik szintjén legalábbis, autobiografikus mű. Első pillantásra meghökkentő állítás, de ha magának Danténak a poliszémiáról kialakított nézetét tekintjük, mely szerint a komoly szöveg (ő természetesen bibliai szöveget vesz példának, méghozzá a 114. zsoltár két első versét) több, pontosabban négy szinten olvasható és olvasandó, akkor komolyan kell vennünk. Babits igyekszik is tanulmányában, roppant erőfeszítéssel, rekonstruálni azt a biográfikus és történeti hátteret, amely referenciaként szolgálhat a Commedia és különösen az Inferno számos mozzanatához. Megközelítése itt a nyomkövetőé. De tanulmányának ez a szakasza, ez a fajta olvasat, megvallom, számomra éppoly idegen és fölösleges, mint a Friedrich Engelsé, aki óriási arányú ghibellin pártkölteménynek nevezte a Színjátékot. Közel hétszáz év távlatából az autobiográfikus referenciák kevéssé fontosnak tetszenek, viszont továbbra is egyedülállóan érdekes a mű teremtette világ, az a (Northrop Frye kifejezését kölcsönvéve) királyi metafora, az a spirális leereszkedés, amelyet már Sandro Botticelli zseniális illusztrációja is megfogalmaz.
   A hozzánk közelebbi autobiográfiák esetében azonban még aligha lehetséges a nyomkövetés ilymértékű háttérbe szorítása, a műfaj művelőinek ígéretétől, a tényszerűség követelményétől a olvasó nemigen képes elvonatkoztatni. Különösen azért nem, mert a 20. század során a magyar emlékírók páratlan vonulatot teremtettek. Úgy gondolom, egyetértés van közöttünk abban, hogy a magyar önéletírásoknak az 1920-as években induló sorozata irodalmunk kiemelkedő értékei közé tartozik. Az önéletírás-jelenség egyik érdekes sajátossága, hogy egy hosszabb periódus során, a korabeli regénytől eltérően, összefüggő rendszert képez. Arra gondolok, hogy Kassák Lajostól Márai Sándoron, Szabó Dezsőn, Illyés Gyulán, Veres Péteren, Móricz Zsigmondon át egészen Németh Lászlóig, Nagy Lajosig, Vas Istvánig, Déry Tiborig legjelentősebb íróink közül a legtöbben feladatuknak tekintették, hogy ebben a műformában – pontosabban, ebben a műformában is – kifejezzék magukat. Közülük néhányan, Márai, Németh, Illyés, Vas több nekifutásban is. A névsor természetesen bővíthető, így Remenyik Zsigmond, Kodolányi János, Kolozsvári Grandpierre Emil, Sinka István, Gelléri Andor Endre, Szabó Pál, Bernáth Aurél, Szabó Magda nevével, ami végül is arra utal, hogy ebben a műfajban és ebben a periódusban folyamatos és összefüggő dialógus alakult ki, míg a magyar regény története inkább látszik állandó újrakezdésnek, hiszen Móricznak éppúgy nem felel az Esti Kornél Kosztolányija, mint ahogyan Kosztolányinak sem felel a Feleségem története Füst Milánja. 
     A 20. századi emlékíróknak a műfaj kritériumához való viszonya persze nem egyöntetű, de – úgy vélem – tendenciájában mégis csak többé-kevésbé egyfelé mutat, ha a külső szempontokat, vagyis a névazonosságát kérdését, s az önéletrajzi szerződés explicit vagy implicit voltát tekintjük. Érdekes volna számba venni az egyezéseket és különbözőségeket, s azoknak a szöveggel s a szöveg által teremtett világgal való összefüggéseit. Most csak egyet emelnék ki ezek közül, azt az érdekes és jellegzetes ellépést a szerződés kérdésében, amely Márai Sándor esetében következett be. Az Egy polgár vallomásai 1934-es első kiadása nem ad műfaji megjelölést, ha csak a címbe foglalt vallomás szót, s a második kötet utolsó lapján olvasható megjelölést: vége a vallomásnak – annak nem tekintjük. Ellentmond viszont a vallomás terminus jelentéstartományától sugallt olvasatnak az, hogy a két kötetben a Pantheon kiadónál megjelent könyv belső borítóján olyan megjelölést találunk, mely szerint az Egy polgár vallomásai Az új magyar regény címet viselő sorozatban jelenik meg. A műfaji bizonytalanságot a szerző azután tovább fokozza – vagy ha akarjuk megszűnteti -  az általa jóváhagyott 3. kiadásnak azzal a provokatív mottójával, mely szerint „az itt szereplő történések és személyek kivétel nélkül a képzelet szülöttei.” Ami különösen érdekes a közelmúltban megjelent Márai-kötet, az író németül írott szövegeit összegyűjtő Kitépett noteszlapok fényében; ez a kötet, és Kakuszi B. Péter bevezető tanulmánya ugyanis azt tanúsítja, hogy mindaz amit a történetmondó az Egy polgár vallomásai második kötetében tárcaírói sikereiről elmond, s amit eddig sokszor szkeptikusan tekintettünk, az legkevésbé sem a képzelet szülötte, sőt, minden mozzanatában megfelel a tényeknek.
     Az önéletírások ilyen vagy olyan módon egymásnak felelgető sora, a magyar emlékírásnak ez a második virágkora pontosan elhelyezhető az időben, az 1920-as évektől az 1980-as évek elejéig terjedő periódusról van szó. Bizonyosan vannak e jelenségnek történeti-szociológiai összefüggései is, de ezúttal inkább egy másféle kapcsolódásra hívnám fel a figyelmet. Arra ugyanis, hogy a folyamat vége, amelyet talán Vas István harmadik önéletrajzi típusú írása, a Mért vijjog a saskeselyű? jelez, nagyjából egybeesik a magyar regény megújulásával, egy szervesnek mondható folyamat kezdetével. Vas könyvének megjelenése után megszakadni látszik az emlékírások sora, legfontosabb íróinkat alig vonzza már az önéletírásnak az a típusa, amely a 20. század nagy részében dominált. A kevés kivétel  közül a legérdekesebb a Konrád Györgyé, aki különös vargabetűkkel jutott el egy olyan regénytől, A látogatóra gondolok, amely struktúrájában az akkoriban európainak vagy modernnek gondolt írói eljárásokat hasznosít, egy teljességgel realista típusú visszatekintő önéletírás-sorozathoz.
    Sajátos helyet foglal el a 20. századi emlékírások korpuszában Márai Sándor második önéletírás-jellegű munkája, a Föld! Föld!..., amely először 1972-ben jelent meg Torontóban a Vörösvárynál, de a magyar irodalom tudatba igazából csak 1991-es hazai megjelenése nyomán került bele. A Föld! Föld!... éppúgy regényszerűen felrakott narratíva, mint az Egy polgár vallomásai, hatásos jelenettel, az 1944-es Sándor-napi vacsora leírásával indít, s hatásos jelenettel – a határátlépéssel, az orosz katona útlevélvizsgálatával zár (ez a jelenet egyébként úgy is olvasható, mint az Egy polgár vallomásai második kötete nyitójelenetének a paródiája), de Márai Sándor ezúttal nem bíbelődik a referencia kérdéseivel, félreteszi, az olvasóra bízza megítélését, nem tekinti lényegesnek. Ami korántsem azt jelenti, hogy a műfaji problematikát megkerülné. Csak éppen az őszinteség-kérdés helyébe, amely a harmincas években még a gyújtópontjában volt a műfajnak, ezúttal más kerül.
     A fogódzót ehhez az új megközelítéshez André Malraux Antimemoárjában találja meg Márai.  Az Antimemoárnak már a címe is eligazító jellegű,  bevezetése pedig elhatárolódások sorozata; Malraux mindenekelőtt azt mondja el, hogy mit nem akar, vagy másoknak címezve, mit nem volna szabad megírni. „Ce misérable petit tas de secret”, amit Márai kissé élesebbre hangolva ad vissza magyarul: „egy marékra, kis szutykos bugyorra való apró titkok összességét.” Aztán tovább fejtegeti, most már a maga szavaival. „Ezeket a vacak kis titkokat őrzi görcsös-eszelős áhítattal, de kár őrizni ezt a titokszatyrot, mert rövidesen- a halál pillanatában, néha már előbb is – kitetszik, hogy nem volt itt valamiféle Nagy Titok. Csak hulladékos, apró titkaink voltak, melyeket meg is lehetett volna mutatni az embereknek, nem volt érdemes rejtegetni. A Szerep titkai. A Becsvágy, az Irigység, a Család titkai. A Szexus titkai…”
    Ehelyütt már tetten érhető a paradigmaváltás: Márai követi André Malraux-nak azon nézetét, mely szerint a Rousseau-típusú introspekció nem lehet többé a műfaj meghatározója, hogy az introspektív visszaemlékezések csak a másodvonalba valók. Követi azután abban is, ahogyan a francia író tágabb összefüggésbe helyezi, s egyúttal a múlt rekvizitumai közé utalja nem csak a vallomásos irodalmat, hanem minden olyan filozófiai felfogást is, amely pusztán a rejtettben vagy a rejtőzőben keresi az igazságot, s a titok feltárását gondolja az egyedül üdvözítő cselekvésnek. S hogy mit helyette? „Engem egy mindennapi emberben az emberi sors (condition humaine) érdekel; egy nagy emberben nagyságának eszközei és természete; egy szentben szentségének jellege. Az a néhány vonás, mely nem annyira egyéni jellegzetességét, mint inkább a világgal való sajátos kapcsolatát fejezi ki.”   
    A Föld! Föld!... alaptémája pontosan ez, az első személyben szóló történetmondónak a paradigmát váltó világgal való kapcsolata. Az elszakadás és a megmaradás látszólag összeegyeztethetetlen gesztusainak az ábrázolása. De hogyan formálható szerves alkotássá ennek a kapcsolatnak és konfrontációnak a története? Mit mondjon el és mit ne mondjon el a emlékező? Hogyan formálható történetté a még lezáratlan biográfia? Korai volna talán? Mert hogy önmagává, mint ahogyan Mallarmé mondja, csak az öröklét avatja?
   Egyáltalán mit mondjon el? Mit mondhat el? Márai Sándor a műfajról elmélkedve egyszerre tágítja és szűkíti a számba veendő anyag határait. „Az ember élete során nem csak cselekszik, beszél, gondolkodik és álmodik, hanem hallgat is valamiről – egész életünkben hallgatunk arról, aki vagyunk, akiről csak mi tudunk és amit nem lehet senkinek elmondani. De mi tudjuk, hogy az, akiről és amiről hallgatunk, az ’igazság’: mi vagyunk az, akiről hallgatunk.”
    Amikor cselekedeteit írja le az önéletíró, még működhet a nyomkeresés mechanizmusa. Amikor a szavait, még akkor is, ha korlátozottabban is. De ki ellenőrizhetné gondolatainak, de lépjünk tovább nyugodtan , álmainak a hitelességét? És ki mindazt, amiről hallgat, amit maga sem volt képes megfogalmazni?
   A paradigmaváltással új terepre helyeződik át az emlékező-önéletíró tevékenysége. Az őszinteség, a rousseau-i-sartre-i áttetszőség, az autentikusság kérdése régi formulájában meghaladottá válik, a referencialitás immár nem történeti, hanem metaforikus jellegű. Pontosabban - s itt térek vissza a történeti elbeszélés és a fikciós elbeszélés kapcsolatait elemző Paul Ricoeur gondolatmenetéhez - mint ahogyan az ellenőrizhető tényekre építő történetírás sem nélkülözheti a referencialitás metaforikus teljességét, úgy a mű teremtett világát a mi világunkkal ütköztető emlékíró sem nélkülözheti a nyomon követhető referenciákat, amelyek, ha kisebb számban vannak is jelen, mintegy kijelölik, betájolják a regény felé húzó emlékezés terepét. Egymást keresztező referenciasorok jellemzik az önéletírásnak ezt az új változatát. Amibe belefér, többek közt, mint Esterházy szövegeiben láthatjuk, a turn of the screw, a csavar forgatása, vagyis a kétféle referencia egymásra játszatása, kifordítása, a maga ellentétébe átcsapása.
    Vagyis azt mondhatnám, hogy az ezredfordulóra többé-kevésbé eltűnik az az addig jól kivehető határ, amely az önéletírást a regénytől elválasztotta. Ugyanakkor, mintegy a regényműfajon belül jelenik meg egy olyan típus, amely dobbantónak használja az autobiográfiát, és - mivel meghaladottnak tekinti a megközelítés régebbi kritériumait - szabadabban él az Icherzählung lehetőségeivel.
    Az egyik ezek közül tehát az élettörténet lezártságának a kérdése. Láthatóan küszködik ezzel a problémával Konrád György is; a Fenn a hegyen napfogyatkozáskor a jelen egy szimbolikus pillanatával és egy emblematikus helyszínnel indít, hogy azután a múltat, az emlékíró hagyományos visszatekintő beszédmódjával felidézve s végigjárva, ugyanoda térjen vissza. A Fenn a hegyent az teszi problematikussá, hogy a hatásos nyitó- és zárójelenet két végpontja közt előadott történet nem formálódik egységes szempontok szerint; minthogy az emlékező a tradicionális módon szemelget, zavarba ejtően sok az elbeszélendő történés, s így a különféle rétegek egymásra torlódnak, anélkül, hogy valamiképpen artikulálódnának.
     Egyszerűbb megoldást választ e tekintetben két utolsó példám, Dragomán György és Rakovszky Zsuzsa, akik mindketten gyermekkoruk egy meghatározó, jól körülhatárolható periódusát választják tárgyukul. Hasonlít abban is a két szöveg, hogy egyik sem törekszik kronologikusan folyamatossá tenni a történetet; mindkettő inkább rövid, önmagukban zárt fejezetekből építkezik. Ami a műfajt illeti, Dragomán könyvén rajta van a regény minősítés , a Rakovszkyén viszont nincsen jelölés, ha csak a fülszöveget, amely költői regényt mond, nem tekintjük. Annyi referenciánk mindkét esetben van, hogy lássuk, önéletrajzi típusú történettel találkoztunk. Dragomán tizenegy éves hőse egy romániai magyarlakta városban éli végig biográfiájának sorsfordító pillanatát, ott, ahová maga az író való. Apja egy tengerparti kutatóállomásra utazik, sürgős ügyben, legalábbis a történetmondó hite szerint. A fiú, aki anyjával marad kettesben s éli a kiskamaszok szokásos életét, iskolai konfliktusok, fociedzés, grund, verekedések, mígnem lassan ráébred, hogy apja nem dolgozni ment, hanem letartóztatták. 
     A fehér király érdekessége, hogy olyan világot teremt, melynek témája maga is a világgal való konfrontáció. Pontosabban kétféle ütközés ötvözete, egyfelől azé, melyet minden ilyen korú fiú átél, ez is érthetetlen és titkokkal teljes, mint a másik, de az utóbbi mégis más, mert magával a Rosszal való találkozás. Dragomán finoman érzékelteti a folytonos bizonytalanságot: „és akkor egy pillanatig megint csak az jutott az eszembe, hogy csak képzeltem az egészet.”  Melyik egészet? Azt hogy apját a párttitkár nagyapa temetésére hazahozták? Vagy azt, hogy a gyermek feszítővassal támad a rendőrökre? Márai felsorolásához, az ember cselekszik, beszél, gondolkodik, álmodik. A fehér király esetében hozzátehetünk még egyet, olykor fantáziál, képzeleg.
    A referenciák tehát kereszteződnek. Csakúgy, mint Rakovszky Zsuzsa könyvében, amely még inkább visszamegy az egyéni időben, főhősének iskoláskor előtti éveit ábrázolja. A főhős neve itt nem azonos az író nevével – de hasonlít a szerzőére, mint ahogyan hasonlatos a hely, ahol él és a születés dátuma is. Sajátosan oldja meg a szerző a gyermekkori tudat felidézésének régi dilemmáját, a visszaemlékezői tudat és a felidézett gyermeki tudat távolságának eltűntetése ugyanis, a legtöbb emlékíró ezt a technikát használja, ellentmond az önéletrajzi szerződés számos kritériumának. Rousseau ezt a dilemmát, amint Jean Starobinski mondja, a nosztalgikus és az ironikus váltogatásával oldja meg; Sartre A szavakban, hogy egy másik ismert önéletírást idézzek az ironikusság kemény végigvitelével. Rakovszky megoldása a beszédmód újragondolása: nem első személyben és múlt időben szól, hanem harmadik személyben s jelen időben, de szinte mindvégig – igaz, némi ellenpontozást is használva - a gyermek nézőpontját érvényesítve. A gyermeki világban, s épp erre épül A hullócsillag éve, nem mindig nyilvánvalóak a határok. Megtanulja a gyermek az alapvetőket, „édes-keserű, hideg-meleg, jó-rossz, hétköznap-ünnep, város-erdő, test-lélek, sötét-világos” között, de még sokáig nem tudja, hogy van-e határ emlék és jelen, képzelt és megélt, ébrenlét és álom között. Így lehet a szöveg kulcsfejezete egy álom leírása. A szökés címet viselő fejezetre utalok: átkelés csónakon, halottak és élők itt együtt utaznak, a vízi határon, hogy aztán rátaláljanak végre, a túlparton a rég halott apára. Hiszen az igazságot, kultúránk mindkét forrása így tartja, sokszor csak az álomban ismerhetjük fel.
   A határ a könyvben egyébként is rengeteg jelentést hordoz, a betűszerintitől a morálisig és az anagogikusig. Vonatkoztatható poliszémiája magára a műfajra is. Hullócsillag, mondja az álmélkodó gyereknek az anyja, a nagyanyja, a Nenne; nem hullócsillag az, hanem csak meteor, csak kő, mely elég a légkörbe érve - riposztozik a szomszéd Paszler bácsi. Megint csak a valódi és az igaz dualitása. Erre felel a könyv címe, a gyermek – s persze az író is - inkább a metaforikusat, az igazat választaná.
    Nincsen történetírói munka fikcionális elemek nélkül, és nincsen fiktív elbeszélés közvetlenül referenciális mozzanatok nélkül. A kettőnek olyan éles elválasztása, mint Arisztotelésznél történik, nem lehet többé kiindulópontunk. Változnak és módosulnak a kétféle referencia arányai, kereszteződnek a referenciák. Ez történik az önéletírás esetében is; változik és módosul a befogadói várakozás, s vele egy időben az önéletírói magatartás. A terep tágas, a proteuszi önéletírás új kalandokra indulhat.