SZÁVAI JÁNOS
   
                  DÉMONI ZENE
         Tolsztoj és A Kreutzer szonáta

      A nagy regények, a Háború és béke s az Anna Karenina után következnek az 1880-as években Tolsztoj életművében azok a kisregények (vagy hosszú elbeszélések), amelyek művészi szempontból alighanem az író legmaradéktalanabbul sikerült írásai, az Ivan Iljics halála, Az ördög, A Kreutzer-szonáta. Tolsztoj világfelfogása az 1860-as, 70-es, 80-as évek során fokozatosan módosul, mind erőteljesebbé válik vonzódása egyfajta idealizált és természetesnek látott paraszti életforma iránt. Ezzel egy időben módosul művészetfelfogása is, a fikciót fokozatosan felváltja a röpirat és a szózat. S a szépírót a próféta. Tolsztoj változtatni akar a kortárs orosz társadalom vagy akár az egész emberiség sorsán, többé nincsen türelme kivárni a szépirodalmi művek lassan gyűrűző hatását, úgy gondolja, hogy a szónak metaforaként, vagyis azonnali erőként kellene működnie, hogy ezáltal gyökeresen változtathassa meg a siralmas jelent.
    Tolsztoj nem az első alkotó százada orosz irodalmában, aki ilyen szélsőséges nézetre jutott, e tekintetben Gogol nyomdokán jár. Gogolt a cél, vagyis az emberiség azonnali megváltásának elérhetetlensége fölött érzett féktelen keserűsége a kézirat, a Holt lelkek második kötetének elégetésére bírja, s depresszióba, betegségbe, végül a halálba viszi. Tolsztoj ezzel szemben végigjátssza a prófétai szerepet, egészen a mindenről való lemondásig s a családjától való menekülésig, az asztapovói vasútállomáson bekövetkező haláláig.
    Minderről azért kell szólnunk, mert a Kreutzer szonáta egy olyan pillanatban születik, 1889-ben, amikor Lev Tolsztojban még küzd egymással a páratlan művész és a tanításai gyors elfogadását mindennél jobban igénylő próféta. Maga a kisregény, mint tudjuk, egy hosszú vallomás, amelyet Pozdnisev ad elő egy vonatút során. Ez a vallomás kétféle diskurzusból áll össze: egyfelől Pozdnisev teóriáiból, melyek főként a férfi-nő viszonyra s annak társadalmi következményeire vonatkoznak, másfelől abból a hozzá rendelt történetből – a házasság, a férj féltékenysége s végül a gyilkosság -, amely nyilvánvalóan ezeket a teóriákat hivatott illusztrálni és igazolni.  
     Az elbeszélő forma azonban többrétegű, s ennek a többrétegűségnek a funkciója éppen az, hogy dialógust kezdhessünk Pozdnisev szövegével. Magán a szövegen belül is megvalósul ez a dialógus: a kerettörténet szereplői, a fülke utasai eszmecserét folytatnak a házasság intézményéről, a férfi-nő kapcsolatról, s az eszmecsere során különféle vélemények hangzanak el. Mindezt attól az első elbeszélőtől tudjuk meg, aki maga is a vonatban utazik, s akit utóbb Pozdnisev kiválaszt, hogy neki mondja el vallomását. Ez az első elbeszélő mindvégig jelen van a szövegben, olykor reagál is Pozdnisev szavaira, s beszámol azokról az apró mozzanatokról, melyek meg-megszakítják Pozdnisev vallomását. A kerettörténet elbeszélője nem minősíti a vallomást, láthatólag igyekszik minél objektívabb maradni, legfeljebb Pozdnisev külsejéről, viselkedéséről, hanghordozásáról van egy-egy megjegyzése.
        A genetikus kritika, vagyis a mű megszületésének aprólékos vizsgálata legtöbbször kevéssé van segítségünkre az értelmezés során. A Kreutzer szonáta esetében azonban érdemes kivételt tenni, s visszautalni a szöveg genezisére, mert ezzel még nyilvánvalóbbá válik, hogy egy-egy jelentős írás egészen más szinten és más koncentrációval szólal meg, mint az őt körülvevő jóval lazább megformálású szövegkörnyezet, Gérard Genette szavával, az epitextus. Tolsztoj ugyanis utószót írt saját hosszú-elbeszéléséhez, amelyben rendkívül pontosan és határozottan kifejti, mi volt a szándéka a Kreutzer szonátával: az ugyanis, hogy megfogalmazza s minél szélesebb körben propagálja azon teóriákat, melyeket főhőse, Vaszja Pozdnisev ad elő vallomásában.  Ennek lényege, hogy a szexualitás bűnös és romboló, hogy a testi vágy szétbomlasztja s tönkreteszi a társadalmat, s hogy az esetleges egyedüli menekvés az erős fizikai munka s a szegényes táplálkozás, mely mérsékli a szerelmi vágyakozást.
    Az irodalomtörténetből tudjuk, hogy Tolsztoj egy baráti kritikus, Csertkov erőszakos unszolására írta meg ezt a sajátos önértelmezést, melyben már inkább a próféta, mint az író szólal meg. Ha ugyanis valóban csak a szexualitásra vonatkozó tézisét kívánta előadni és terjeszteni, akkor miért adta írásának az eleve intertextuális olvasásra hívó Kreutzer szonáta címet? Igaz, a mű megírását megelőző történések erre magyarázatot adnak, Tolsztoj ugyanis kiválóan zongorázott, s egy hivatásos hegedűs társaságában többször is játszotta Beethoven hegedű-zongora szonátájának zongoraszólamát, sőt, művész barátaival abban állapodott meg, hogy mindegyikük megszólaltatja a maga területén, festményen vagy regényben., a Kreutzer szonátát. 
    A cím jelentőségét – az irodalmi címek jelentőségét – nem lehet eleget hangsúlyozni. A két mottó, mindkettő Máté evangéliumából való (5/28. és 19/10-12), egyértelműen a testi szerelem témáját emeli ki. Az első – “aki asszonyra néz azért, hogy megkívánja őt, már házasságot tört vele a szívében” – bűnös cselekedetnek minősíti nemcsak a tettet, hanem már a gondolatot is: innét indul ki majd Pozdnisev okfejtése. A második evangéliumi mottó háromféle eunuchról beszél, olyanról, aki annak született, olyanról, akit az emberek tettek azzá, s végül azokról, akik “önmagukat férfiatlanították a mennyek országáért.” Azután még hozzáteszi nyomatékosan: “aki 

meg tudja érteni, értse meg.” Pozdnisev, aki éppen erre a négy versre építi további gondolatmenetét, nyilvánvalóan másként érti, mint a hagyományos értelmezés, amely szerint Jézus azokat szólítja fel önmegtartóztatásra, akik kizárólag Istennek kívánják szentelni életüket. Kétségtelen azonban, hogy a narráció nagyon sokáig azon a mezsgyén halad, amelyet a két mottó jelöl ki ; a téma, amelyet a vonatfülkében ülők megvitatnak, s amelyet azután Pozdnisev rögeszmésen és megszállottan előad hallgatójának, a házasság, a testi szerelem s a vele járó szenvedések és kiúttalanság témája.
     A cím azonban mindvégig jelen van, mint ellensúly. A Kreutzer szonáta cím olyan határozottan és eltéveszthetetlenül utal Ludwig von Beethoven 1802-ben írott és Kreutzernek ajánlott A-dur hegedű-zongora szonátájára, mely a zenetörténet egyik legnagyobb alakjának egyik legtöbbet játszott és legnépszerűbb műve, hogy az olvasóban az elejétől ott él a várakozás s a kíváncsiság: vajon mi köze a vonatutazásnak s a házasságról s a szexualitásról folytatott beszélgetésnek Beeethoven művéhez? De ez a várakozás ugyanakkor roppant tágasan jelöli ki az értelmezés határait, és erőteljesen sugallja, hogy a Tolsztoj szöveg semmiképpen sem tekinthető tézis-irodalomnak, hogy olvasata csakis intertextuális olvasat lehet. 
     A 27 fejezetből épülő szöveg erősen késlelteti a címre való közvetlen visszautalást, a zene témája csak a 21. fejezetben jelenik meg, maga a hegedű-zongora szonáta pedig csak a 23-ban. Ott viszont annál hangsúlyosabban. Pozdnisev, aki mindent szívesen és árnyalatlanul teoretizál, itt sietősen összekapcsolja a két főtémát: “Főként a zene közvetítésével megy végbe a társaságunkban – állítja – a házasságtörések nagy része.” Ami már előre vetíti a zenéről való felfogását. Olyan nagy témát pendítve meg ezzel, amely Platontól kezdve fontos szerepet játszik az európai gondolkodásban.

                                                                         2. 
     A történetmondó rögtön az elején érzékelteti, hogy a történések egyik fő jellemzője a folytonos mozgás. “A vonat egyre gyorsabban és gyorsabban ment”, mondja, s eközben folyik a beszélgetés a kupéban utazók, egy “már nem fiatal, dohányozgató hölgy”, egy “közlékeny ügyvéd”, utóbb egy öreg kereskedő s egy fiatal kereskedősegéd közt. Pozdnisevről, aki szintén ott ül, de ekkor még hallgat, a történetmondó próbál gyors leírást adni. “Egy félrehúzódó, alacsony termetű, ideges mozgású úr, aki nem volt még öreg, de göndör haja nyilván idő előtt megőszült.” De nemcsak a mozgása ideges, “különös tulajdonsága volt még az is, hogy időnként furcsa hangot hallatott, mely köhécseléshez vagy elkezdett és félbeszakított nevetéshez volt hasonló.” A vita egy idő után a nem fiatal hölgy és az öreg kereskedő ellentétére szűkül; a kereskedő (akiről előzőleg megtudtuk, hogy fiatalon maga is nagy tivornyákban vett részt) azon a nézeten van, hogy nem a házasulandókra tartozik párjuk kiválasztása, mire a hölgy azzal vág vissza, hogy “így csak állatokat lehet párosítani”, és hogy a jó házasság alapja a kölcsönös vonzalom s a szerelem.
     Itt bukkan fel először az állat-motívum, pontosabban állat és ember összehasonlítása vagy szembeállítása, mely a kisregény egyik legfontosabb motívuma lesz. Az öreg kereskedő ugyanis visszavág: “az állat az barom – mondja -, a embernek azonban törvény adatott.” Épp ezt a törvényt vonja majd kétségbe Pozdnisev, s ebből következőleg nem meglepő, hogy ő lesz az, aki azt igyekszik bebizonyítani, nincs is valódi különbség ember és állat közt.
     A kerettörténetben még egy fontos motívum jelenik meg, az idő kérdése. A vonatút több napos, amikor a történet elkezdődik, az elbeszélő arról beszél, hogy “második napja utaztunk már.” Az idő-problémát maga Pozdnisev kapcsolja össze a férfi-nő kapcsolat kérdéskörével. Kérdésére a hölgy megpróbálja definiálni a szerelmet: “egy férfinak vagy nőnek kizárólagos előnyben részesítése a többivel szemben”, mondja. Pozdnisev elneveti magát, úgy válaszol. “Előnyben részesítése, mennyi időre? Egy hónapra? Két napra, félórára?”  Pozdnisev nevetése tagadás, a holtodiglan-holtomiglan házasság kigúnyolása, s előreutalás azon nézetére, mely szerint a férfi-nő kapcsolat nem több, mint pusztán testi szerelem, hogy időbelisége a fizikai aktus idejére redukálódik. 
    Már itt megfigyelhető, milyen pontosan és szorosan illeszkednek össze Tolsztoj motívumai, s hogy milyen bonyolult rendszert alkotnak. A szöveg expozíciója (melyet zenei analógiával tekinthetünk úgy is, mint a főtémákat röviden megszólaltató expozíciót) nem egyetlen, hanem legalább három tézist pendít meg: a mottók a pozdnisevi felfogást, a hölgyé a lehetséges 
szerelemét, az öreg kereskedőé pedig a hasznossági alapon létrehozott s ezért működőképes házasságét. A történetmondó ugyanakkor mindjárt érzékelteti mindháromnak a viszonylagosságát. Pozdnisev felfogását alakjának leírása teszi kérdésessé: idegessége, folytonos nevetgélése furcsa színben tűnteti fel figuráját. A kereskedő nézeteit mulatozásairól adott beszámolója teszi a helyére; az elnyűtt külsejű hölgy pedig semmiképpen sem látszik ideális személynek, amennyiben a szerelem mibenlétéről kell véleményt nyilvánítani.
                                                                   3.
     A témák fölvezetése után az első történetmondótól átveszi a szót a második, vagyis a történet főszereplője, Pozdnisev, és majdnem mindvégig magánál is tartja  Az első két fejezettől eltekintve mindvégig az ő hangját halljuk. Igaz, a szerző ügyel arra, hogy a dialógus ne szakadjon meg, az első történetmondó időnként közbeszól, s a legvégén ő is zárja le a történetet. Pozdnisev, miként a kerettörténet elbeszélője többször is utal rá, minden áron beszélni akar. A vitába eleinte még alig-alig mer beleszólni, utóbb viszont tűzbe jön, s a házasságról, mint harcról, erőszakról beszél. Majd egy különös fordulat után  - “Ön, úgy látom, fölismert, ki vagyok” -, végre kimondja azt, amit annyira kimondani vágyott: “Én vagyok az, aki megölte a feleségét.” Tudtára adván hallgatójának, s egyúttal az olvasónak is, hogy az ezután következő történet egy feleséggyilkosság története lesz.
    A szituáció különös. Nyilvánvalóan confessio következik, a bűn bevallása. Az első elbeszélő és az ideges úr kettesben marad, a szituáció a gyónás szituációjára emlékeztet. "A hallgatás esik nehezemre", mondja Pozdnisev, aki minden áron beszélni akar. Viszont ami következik, az nem annyira gyónás, mint inkább a gyónás paródiája. Nem csak azért, mert a történetet végighallgató történetmondó nem pap, hanem mert Pozdnisev nem megvallani, inkább megmagyarázni igyekszik bűnét. Amit talán nem is tekint bűnnek. A bűn - az ő története szerint - nem a gyilkosság, hiszen a bíróság fel is mentette -, hanem mindaz, ami elindította folyamatot, a testi vágy, a szexualitás.  
      Amit elmond, mind e körül forog. A teória, amivel indít, mint láttuk, a két mottó mondandójának kifejtése, pontosabban, e mondandónak  a maga képére formálása. Pozdnisev profanizálja a gyónás szertartását, s profanizálja az evangéliumból kiemelt verseket is. Következhet ezután az élettörténet előadása. A történetmondó látszólag itt is ugyanúgy jár el, mint a nagy confessiók szerzői: kiemeli biográfiájából azokat a mozzanatokat, amelyek életének nagy fordulóponthoz vezetnek. Az ifjúkor lényege, hogy a gyermekből minden átmenet nélkül létrejön a kéjenc, aki mindenben követi azokat a bevett szabályokat, amelyek részben nyíltan, részben bevallatlanul a társadalmat működtetik. A nyíltan vállalt és a bevallatlan szabályok azután a házasság intézményében találkoznak. 
    Tolsztoj finom utalásokkal jelzi, hogy Pozdnisev monológja csúsztatásokkal van teli. A maga nevét bemutatkozásakor megmondja, s később történetében az is elhangzik, hogy felesége őt Vászjának szólítja. Van neve a harmadiknak, a csábítónak is; alighogy feltűnik a históriában, Pozdnisev megnevezi, Truhacsevszkijnek hívják. Nincsen neve viszont a feleségnek, csak annyit tudunk róla meg, hogy egy földbirtokos lánya; a történetmondó mindvégig úgy nevezi csak, hogy "a feleségem". Ez a különös névtelenség kapcsolódik össze a Pozdnisevnél újra és újra visszatérő állat-motívummal.
    A fiatal Pozdnisev kicsapongó kéjenc, de tiszta házasságot kíván, tiszta nőt választana feleségnek. Amikor jövendő feleségével megismerkedik (Tolsztoj saját életéből emelte át ezt a narratívát a kisregénybe) , mintegy bűnbánatát jelzendő, megmutatja neki naplóját, hogy az megismerje múltját, s főként utolsó viszonyát. A lány elszörnyed s kétségbeesik. Annál erősebb Pozdnisev csalódása, amikor a házasságkötés után tapasztalnia kell az asszony érzékiségét. Amit önmagának többé-kevésbé megbocsát, azt a feleségénél bűnnek érzi. Felfogásában a nemi szenvedély   összekapcsolódik az állatisággal, de ez az állatiság Pozdnisev szövegében többször kötődik a nőhöz, mint a férfihoz. "A teste az élvezet eszköze. S ő tudja ezt." Ráadásul a gyermekszülések nem válnak a feleség kárára, épp ellenkezőleg. "A feleségem fizikailag kitelt, megszépült. (...) Valami kihívó szépség támadt benne, amely nyugtalanította az embereket."
     Az állat-fogalom gazdag jelentéstartományából két kapcsolódást emelnék ki Tolsztoj szövegében. Az egyik a beszédhez, pontosabban, a beszéd hiányához, a másik a halandóság-halhatatlanság kérdésköréhez kötődik. Amikor házassága történetét előadja, Pozdnisev kiemeli, hogy megismerkedésük, majd az esküvő után nagyon hamar megszűnik férj és feleség között a kommunikáció, egyszerűen nem tudnak egymásnak mit mondani. Legföljebb fecsegés van, lényegtelen témák szajkózása. A beszéd képessége önmagában nem elegendő ahhoz, hogy a szó kimondassék. Pozdnisev, akinek van neve, mégis csak tud beszélni, tanúság erre a vonatban általa előadott történet.  A feleség viszont, akinek nincs neve, Pozdnisev története szerint nincsen birtokában a szónak. Ezzel - a következtetés nincsen kimondva, de a hallgató vagy az olvasó mégis csak erre gondol - az állati lét felé közelít. Hiszen állat és ember közt, tudásunk szerint, az egyik alapvető eltérés a beszéd nem birtoklása, illetve birtoklása. Innen tekintve érthető meg Pozdnisev számos szentenciája közül az egyik: "Mert hiszen ha az asszony egészen állat volna, nem gyötrődne így, ha meg egészen ember volna, hinne Istenben, s úgy beszélne és gondolkozna, ahogyan a hívő parasztasszonyok beszélnek."
      Szó tehát nincsen, van viszont veszekedés, sőt, gyűlölködés, a gyűlölködést azonban minden nagy veszekedés után "elfödi a szerelem, vagyis az érzékiség." A történetmondó által leírt lét tehát lényegét tekintve állati lét, a test uralma. A történetmondó felfogása szerint az embernek ez az állati léte még rosszabb, mint az állatok állapota, hiszen ez utóbbiak ismerik az önmegtartóztatást, amire az ember nem hajlandó.
    Az ember állati létének másik dimenziója azután az utolsó fejezetben világosodik meg. A tolsztoji felfogás itt azt a fajta kétséget és küszködést szólaltatja meg, amely már az Ószövetségben, a Prédikátor könyvében megfogalmazódik. "Ezt mondtam magamban - kezdi a prédikátor - a emberek fiairól: Isten bebizonyítja róluk és megmutatja, hogy olyanok, mint az állatok. Hiszen az ember vége olyan, mint az állatoké, és mindegyikükre ugyanaz a sors várakozik: amint az ember meghal, úgy halnak meg azok is. Mindegyikben egyforma a az éltető lehelet, és az embernek nincs többje, mint az állatnak, hiszen minden csak hiúság!(...) Ki tudja, vajon Ádám fiainak éltető lehelete felfelé száll-e, és vajon az állatok éltető lehelete lefelé száll-e? (...) Ugyan ki adja neki tudtul, mi lesz majd utána?” (3/18-22)
       Pozdnisev is valahogy így látja holt feleségét. Letartóztatják, elviszik a rendőrségre, azután a börtönbe. A harmadik napon kezdi megérteni, hogy mit tett, épp akkor, amikor elviszik, hogy megtekinthesse a koporsóban fekvő halottat. "Megértettem, hogy én, én öltem meg őt, hogy élő volt, mozgó és meleg, s most mozdulatlan, viaszos, hideg, s hogy ezt jóvátenni nem lehet soha, sehol, semmivel." Pozdnisev harmadnapja nem azt jelenti: a feltámadást, amit a keresztények harmadnapja; épp ellenkezőleg. A test halálával megtörtént a jóvátehetetlen, az asszony halála épp olyan halál, mint bármely állaté, az éltető lehelet nem felfelé, hanem lefelé száll.   
                                                                       4.
         A történetmondó által előadott történet döntő eleme, legalábbis az első szinten, a féltékenység. “Nős életem egész ideje alatt sohasem szűntem meg a féltékenység gyötrelmét érezni. De voltak korszakok, amikor különös hevesen szenvedtem tőle.” Pozdnisev féltékenysége, ugyanúgy, mint a nagy világirodalmi példák esetében is, teljességgel irracionális. A 15. fejezet elején előbb arról szól, hogy féltékeny, mert felesége az első gyermek után orvosi tilalomra nem szoptatott: “láttam, milyen könnyen dobta félre az anya erkölcsi kötelességét, s ebből joggal, bár öntudatlanul, azt a következtetést vontam le, hogy éppoly könnyű lesz a hitvestársit is félredobnia.” Még ugyanabban a mondatában az ellenkező tényből, vagyis hogy “a következő gyerekeit a kedves doktorok tilalma ellenére önmaga szoptatta, méghozzá nagyszerűen”, ugyanazt a következtetést vonja le; megint féltékeny lesz rá, mégpedig, úgy hiszi, joggal. Beszélgetőtársa, az első elbeszélő tesz is egy megjegyzést, mondván, hogy Pozdnisev, úgy látszik, nem szereti a doktorokat.
        Pozdnisev féltékenysége Truhacsevszkij megjelenésekor lángol fel újra.  Amikor a feleség és a hegedűs találkozik, Pozdnisev rögtön az állatiságot véli bennük fölfedezni. A klasszikus regénynek egyik alapvető toposza az első találkozás pillanatának leírása, a tekintetek találkozása. “Szemük összetalálkozott” mondja Flaubert történetmondója, amikor Frédéric Moreau és Arnoux-né először látja meg egymást a hajón; s következhet egy hosszú, soha be nem teljesedő szerelem históriája. Pozdnisev viszont csakis testi szerelemre tud gondolni: “Az első perctől, hogy szeme a feleségemével találkozott, láttam, hogy a vad, amely a helyzet és a társaság konvencióin túl ott ült mindkettőjükben, azt kérdezte: Lehet? – s azt felelte: Ó, igen, nagyon.”
     Holott vetélytársa korántsem az ideális férfi. Tehetséges hegedűs, de nem hivatásos; arca “aljasan csinos”, viszont a teste majdnem torz, “fara rendkívül fejlett, mint az asszonyoké, s mint mondják, a hottentottáké." Ez a férfi kelt tomboló féltékenységet Pozdnisevben.
    Tolsztoj hétszer vagy nyolcszor írta át a Kreutzer szonáta szövegét, többek közt azzal a céllal, hogy az olvasó ne tudja megállapítani, igaza van-e a férjnek, ne tudja egyértelműen eldönteni, hogy az asszony valóban megcsalta-e, a szó hétköznapi értelmében, a hegedűssel. A szövegen belül két álláspont jelenik meg: a feleség egyértelműen tagadja a házasságtörést, Pozdnisev viszont mélyen meg van győződve, hogy megtörtént; s neki ad igazat a bíróság is, amely azért menti föl, mert megcsalt férjnek tekinti, aki sértett becsületét védelmezve ölt. A látszat bizonyos fokig a férj mellett szól, hiszen a feleség és a hegedűs közt valami olyanféle különös egyetértés alakul ki, amelyből Pozdnisev kizárva érzi magát.                                                                                                  
                                                                     5.
    Truhacsevszkij és a feleség a zene világában találkozik. A hegedűs, a történetmondó szerint, “kétségtelen nagy zenei tehetség”, a feleség pedig már Truhacsevszkij felbukkanása előtt “szenvedélyesen nekilát a zongorázásnak”. Maga Pozdnisev viszont, aki saját bevallása szerint, nagyon szereti a zenét, bár régebben maga is hegedült, nem akar többé játszani. Két világ áll tehát szemben egymással. Az egyik a férj és a feleség világa, melyet csak a társadalmi konvenció és a szexualitás tart össze, s amelyből teljességgel hiányzik a párbeszéd. A másik a hegedűs Truhacsevszkij és a zongorázó feleség világa, amelynek valódi dimenziói csak a harmadik zenélés során, a Kreutzer szonáta megszólaltatásakor mutatkoznak meg. A hegedű-zongora szonáta dialógus, a két hangszer felváltva szólaltatja meg a különböző témákat, egymásnak felelgetve. Szóbeli helyett tehát zenei dialógus jön létre, amelyből azonban Pozdnisev kimarad.
      Pozdnisev “szörnyű dolognak” minősíti a Beethoven szonáta első, Presto tételét, s általában minden muzsikát. Felfogása, ő maga is utal rá, szembehelyezkedik azzal az általános nézettel, mely szerint a zene “lelket emelőn hat.” Az európai hagyomány mindkét ágában, a görögben s a keresztényben is, valóban ez az utóbbi nézet dominál. A görög mitológiában Orpheusz lantjának zenéjével nem csak az embereket, de még a vadállatokat is megszelídíti, sőt, a fákat és a köveket is megindítja. Hasonló a Biblia felfogása, a zene képes elűzni a rosszat. “Valahányszor elfogta Sault az Úrnak az a gonosz lelke, Dávid elővette a lantot, s pengette kezével, és Saul felüdült, megkönnyebbedett, mert a gonosz lélek eltávozott tőle.”   
   Platónnál jelenik meg először az a gondolat, hogy a zene hatása többféle is lehet. Az Állam harmadik könyvében előbb arról szól, hogy “óriási fontossága van a zenei nevelésnek, mert a ritmus és a dallam hatolnak be legjobban a lélek belsejébe, azt hatalmas erővel megragadják, s jó rendet hozva magukkal, azt, aki helyes elvek szerint nevelkedik, rendezett lelkű emberré teszik.”, utóbb viszont a zene veszélyességére hívja föl a figyelmet. Érdemes hosszabban idézni, mert a leírt hatásmechanizmus hasonlatos a Tolsztoj-kisregény történetmondója által leírthoz. Szókrátesz fejtegeti A zenei nevelés és a testedzés összhangja című fejezetben. “Ha mármost valaki a zenére ráhagyja, hogy az őt a fuvola hangjaival egészen elbűvölje, a lelkét pedig a fülön, mint valami tölcséren keresztül egészen elárassza az imént említett édes, lágy és bánatos dallamokkal, s így a dal hatása alatt egész életét nyafogás és mámoros öröm közt tölti, az ilyen ember, ha van is benne valamelyes indulatosság, az egyelőre, mint a vasat, csupán megpuhítja, tehát használhatóvá teszi, ami különben használhatatlan és merev; ha azonban nem hagy alább vele, hanem tovább folytatja a bűvöletet, idővel egyre jobban megolvasztja és egyre folyékonyabbá teszi, míg végül egészen kiolvasztja, s – mint az inakat – kimetszi az indulatot a lélekből, s ezzel magát puhadárdássá teszi.”
      Pozdnisev felfogása szerint viszont a zene démonikus jellegű, mindent összezavaró, “a lelket fölzaklató”. De ő is úgy véli, hogy a muzsika, ha csak nem funkcionális jellegű, mint a katonazene vagy a miséhez kapcsolódó zene, úgy hat, mintha egy hipnotizőr kerítené hatalmába a hallgatót. A hallgató mintegy elveszíti akaratát, kilép önmagából. “A zene arra ösztönöz, hogy elfeledkezzem magamról – így Pozdnisev -, a valódi állapotomról, valami más állapotba visz át, nem a magaméba. A zene hatása alatt azt érzem, amit voltaképpen nem érzek, megértem, amit nem értek, bírom tenni, amit nem bírok(…) A zene egy csapásra, közvetlenül visz át abba a lelkiállapotba, amelyben az volt, aki a zenét írta. Lélekben összeolvadok vele.”
        Mindez a szonáta első, presto tételére vonatkozik. A másodikat, az andantét Pozdnisev szokásosnak és nem eredetinek minősíti, a harmadik finálét pedig egész egyszerűen gyengének. A presto tétel azonban számára mindent meghatároz. A feleség és a hegedűs szólaltatja meg azt a világot, amelyben Pozdnisev nincsen benne, de amelyik akarata ellenére is hatalmába keríti, s amelyik arra kényszeríti, mint mondja, hogy Beethoven lelkiállapotával azonosuljon. A felzaklató, a rossz itt szinte magától értetődő módon kapcsolódik a másik rosszhoz, amellyel a férj küszködik, a szexualitáshoz. A két féltékenység egybeolvad. A történetmondó ki is mondja. “S a feleségem? De hát ki ő? Titok, ami volt, s ami ma is. Nem ismerem. Csak úgy ismerem, mint egy állatot.”
      A végső lökést a vonatút adja meg. Pozdnisevnek vidékre kell utaznia, közben gyötri a féltékenység. A hegedűsre s feleségére gondol, “kettejük közt ott a muzsika köteléke, az érzések legfinomabb bujasága.” Visszafelé, a vasútállomásig harmincöt versztát lovas kocsin megy, közben megnyugszik. A vasúti kocsi viszont éppoly zaklatóan hat rá, mint a zene: “képzeletem szakadatlanul, szokatlan világossággal rajzolta a féltékenységemet fölgyújtó képeket, egyiket a másik után, egyik cinikusabb a másiknál.” Beethoven prestoja és a vasút egyformán hat, a gyorsaság, a sebesség kizökkenti a tarantaszban megélt nyugalmi állapotából. Következhet a gyilkosság. Pozdnisev előbb fojtogatja feleségét, azután, amint egészen pontosan elmondja, minden erejével “a bal oldalába, a bordák alá” vágja tőrét. Vagyis, a szó nincs egyszer sem kimondva, a szívébe.
     A kisregény tematikájából, s főleg Pozdnisev felfogásából következően értelmezhető volna ez a döfés úgy is, mint egy utolsó nemi aktus. Egy olyan aktus azonban, amelyben a feleség már nem leli örömét. Ebből következhet, hogy Pozdnisev szemében ettől fogva már nem állat; innét kezdve tekinti feleségét embernek.
                                                                     6.
    Pozdnisev történetének van egy különös eleme: a történet hőse, vagyis a múltbéli Pozdnisev mindvégig szerepet alakít, figyeli önmagát, ügyel arra, nehogy nevetségessé váljék. Nem csak társaságban, ami természetes, hanem szinte mindig. E tekintetben leglátványosabb a gyilkosságot megelőző jelenet. Hazaérve Pozdnisev lehúzza csizmáját, leemel a falról egy görbe damaszkuszi
tőrt, s így, harisnyában megy be a szalonba, azzal, hogy majd rajtakapja feleségét a hegedűssel. Truhacsevszkij dulakodik vele, aztán menekül. A történetmondó ekként kommentálja a jelenetet: “Én a férfi után akartam futni, de eszembe jutott, hogy nevetséges volna harisnyában futni a feleségem szeretője után, s én nem nevetséges akartam lenni, hanem rettenetes. Egész idő alatt tudatában voltam, milyen benyomást teszek a többiekre, sőt, részben épp ez a benyomás vezetett.” A gyilkosság után sem lép ki ebből a szerepéből. Amikor rászánja magát, hogy megnézi a haldoklót, megint a látszat az első gondolata. “- Várj – mondtam a nővérének -, buta dolog így csizma nélkül: hadd vegyek föl legalább papucsot.” Mindez egybevág a már idézett mozzanattal: a vasúti fülkében Pozdnisev úgy hiszi, mindenki felismerte. Vagyis hogy története olyannyira fontos és egyedülálló, hogy mindenki tudnia kell róla. 
     Tolsztoj rendkívül finom, alig észrevehető vonásokkal rajzolja föl a történetmondó portréját. Az olvasóban így megszülető kép ellentmondásba kerül a bírósági döntéssel, de főként Pozdnisev önmagáról formált ítéletével. Kiviláglik a gyónás célja: a gyónó bonyolult nézetrendszert állít fel, mely legfőképpen tetteinek, s egész életének az igazolására szolgál. Pozdnisev a legkevésbé sem emlékeztet e tekintetben a Dosztojevszkij-figurákra, hiszen nincsen benne megbánás. A megbocsátás, melyet gyónása végén többször is szóba hoz, nem az a fajta megbocsátás, mely a judaizmus és a kereszténység lényegét adja, s amellyel a Dosztojevszkij-regények hősei küszködnek. 
    Pozdnisevnek, mint szavaiból kiderül, mégsem sikerül menekülnie a nevetségesség látszata alól. Gyermekeit nem ő neveli, hanem feleségének bátyja. „Én odaadtam nekik a birtokot, ők meg nem adták nekem oda őket. Hisz én valami háborodottféle vagyok.” Ez a háborodott, ez a „roncs”, ez a „nyomorék” azonban kiválasztottnak érzi magát, a titok egyedüli birtokosának.„Egy dolog van bennem. Tudok. Igen, ez az! Tudom azt, amit egyszer tán mindenki megtud.”
     S hogy mit gondol tudni, amit senki más nem tud? Azt, természetesen, hogy ő tudja, mi a jó és mi a rossz. A bűn számára egyértelműen az állatiság, a testi szerelem. S a bűnösök közül is a legbűnösebb az asszony, akinek még neve sincsen. A feleség meggyilkolása mintha nem volna bűn, hanem inkább csak szükségszerű reakció. Amikor a haldoklóhoz végre nővére hívására bemegy, Pozdnisev arra gondol, hogy „biztos meg akarja bánni a bűnét,” s azon morfondírozik, vajon megbocsásson-e neki. Aztán mégis végbemegy benne egy fordulat;  a gyerekekre néz, majd az asszony összevert arcára, s egyszer csak már nem az állatot látja: „első ízben láttam meg benne az embert.” De az ember sem több, mint test. Ha bocsánatot is kér a feleségétől (hiába egyébként), Pozdnisev csak azért teszi, mert ráébred, hogy jóvátehetetlenül lezárta azt életet, mely az asszonyhoz kötődött. 
     S ha a végén bocsánatot kér, kétszer is, beszélgetőtársától, annak semmi köze bűnösségéhez vagy bűntelenségéhez. Pozdnisev úgy véli, ő tud valamit, amit a többiek nem tudnak; ha háborodottnak tartják, ha nem adják vissza a gyermekeit, az nyilvánvalóan csak a többiek, a mások hibája. Feltehetőleg azért kér bocsánatot, mert azt hiszi, igazságával, melynek egyedüli letéteményese, talán fárasztotta, talán untatta beszélgetőtársát. De az első elbeszélő nem nyilvánít véleményt. A gyónás, melyet csak egy-egy közbevetéssel szakít meg, nem alakul szokráteszi értelemben vett dialógussá. Megérti Pozdnisevet az első elbeszélő? Elítéli? Sajnálja? S hogyan érti azt a kétszer is elhangzó szót – „bocsásson meg” -, amellyel nem csak a gyónás, hanem a kerettörténet is befejeződik?
    Mindezek a kérdések nyitva maradnak, a dialógus, mely nem jön létre a két történetmondó közt, a szöveg és az olvasó közt folytatódik. Tolsztoj egy páratlan finomságú bekezdéssel próbálja eligazítani értelmezésünket. „- Isten vele – búcsúzik Pozdnisevtől a kerettörténet elbeszélője, s kezet ad neki. „Ő keze nyújtott, egy picit elmosolyodott, de olyan panaszosan, hogy kedvem lett volna sírni.” Mintha a lehetséges két olvasat kevés volna, mintha valami bonyolultabbról volna szó. 
    Az első olvasat ugyanis Pozdnisev látásmódjának követése, az a szemlélet, melyet a két mottó is sugall. Ezt a szemléletet, mint láttuk, felülírja s érvényteleníti a kerettörténetben s még inkább a gyónásban Pozdnisevről kialakuló portré: ha a gyónó valóban olyan, mint ezekből kitűnik, akkor mindaz, amit oly hosszan kifejt, hóbortos, sőt, eszelős. A történet azonban, mint láttuk, ennél jóval bonyolultabb. A zene (melyet a feleség és a hegedűs előad, Pozdnisev viszont feldúltan hallgat) valami olyat közvetít (a történetmondó szerint Beethoven érzéseit), amit szavakkal nem lehet visszaadni. A mosoly és a sírás, amit az első történetmondó a szöveg végén felidéz, szintúgy nem önthető szavakba.
    Vagyis az élet meghalad és szétfeszít minden elméletet. Pozdnisev bánja a jóvátehetetlent, de azért az ő esetében nincsen semmiféle metanoia, nem jön létre a gyónás.megbánás-megbocsátás folyamat. Ha valaki itt megbocsát, akkor az maga Tolsztoj.