SZÁVAI JÁNOS
                             ALETHEIA AVAGY NEM TALÁLUNK SZAVAKAT
                                                                                                                Török Endre emlékére
                                                                                 A szó tiéd, a fegyver az enyém,
                                                                                 Te csak prédikálj, Jónás, én cselekszem

       Két utolsó elbeszélését fantasztikus történetnek nevezi Dosztojevszkij. Első látásra talán meghökkentően, hiszen sem az egyik (Szelíd teremtés), sem a második (Egy nevetséges ember álma) nem tűnik különösebben fantasztikusnak a modern olvasó szemében: egyik sem tartalmaz olyan csodás, természetfölötti, a hétköznapi ember számára hihetetlen elemeket, amelyek ezt a fajta irodalmat többnyire jellemzik. Bár ha jobban belegondolunk, A nevetséges ember bizonyos tekintetben mégis csak megfelel a fantasztikus irodalom ama alapkritériumának, amelyet a bizonytalanság idejének nevezhetünk. Arra a pillanatnyi – vagy akár többször is visszatérő – megtorpanásról gondolok, amely összezavarja a történet és a befogadó viszonyát, mert megakadályozza, hogy a befogadó azonnali bizonyossággal eldöntse, vajon a bontakozó történet megfelel-e vagy sem a valószínűség (a realista valószínűség) elvárásainak. A klasszikus fantasztikum, mint például a Dosztojevszkij által is kedvelt Allan Edgar Poe-é, vagy akár a Gólyakalifa Babits Mihályáé kétszeresen, a szövegen belül, valamint a szöveg és az olvasó kapcsolatában is megteremti a bizonytalanságot.  Dosztojevszkij megelégszik azzal, hogy az olvasóban ébressze fel. 
    Én egy nevetséges ember vagyok. Ők most őrültnek neveznek. Ezzel a két mondattal kezdi az történetmondó a szöveget, határozott gesztussal kettéválasztva ekként a világot. Ők, a többiek, a mások teljes bizonyossággal előbb nevetségesnek, utóbb őrültnek bélyegzik a névtelen történetmondót. A történetmondó viszont, a  narráció Énje, éppen azt adja elő, hasonló bizonyossággal, miként talált rá az igazságra, amelyet ezentúl már hirdetni is fog, s hogy éppen ezért tartják most már nem csak nevetségesnek, de egyúttal őrültnek is.
     A szituáció azokat a Poe-novellákat idézi, melyekben a történetmondó már a szöveg indításakor kinyilvánítja, hogy ő maga – éles ellentétben a többiek, a mások véleményével – nem őrült, vagyis hogy – mindig egyes szám első személyben előadott – története valamiféle igazságra épül. A bizonytalanság ideje: tétovázásunk két lehetséges ítélet között. Az egyik felfogás az Őknek ad igazat, s így a történetmondó által előadottakat egy őrült fantazmagóriájának tekinti, a másik viszont felvillantja annak a lehetőségét, hogy létezhet az az igazság, melyet a történetmondó – állítása szerint – megtalált.
   Innét tekintve válik érthetővé Dosztojevszkij műfaji minősítése, amely a Szelíd teremtés  előszavában olvasható. Ebben az író ugyanis azt fejti ki, hogy a realista irodalom mellett nagyon is helye van a fantasztikusnak is, és hogy az a mélyebb lényeg, melyhez a realista irodalom önmagában nem mindig juthat el, a fantasztikus segítségével – vagy a kettő együttműködésével -  elérhető. 
       A nevetséges ember álma, mint tudjuk, Claude Lorraine Acis és Galatea című festményét idézi, amelyet az író néhány évvel korábban drezdai képtárban látott. Lorraine képe az antikvitás bukolikus világát ábrázolja, a görög szigetvilágot (a görög sziget kifejezés novella szövegében is megjelenik), s a két szerelmes egymásra találását. A novella nem utal közvetlenül a festményre, sem annak címére. Dosztojevszkijt, mint levelezésében elmondja, inkább a kép atmoszférája nyűgözte le, a békés, boldog sziget, melyet az aranykorral azonosít. Ezen az aranykort idéző szigeten, ebben a bűnt nem ismerő nyugodt és derűs világban találja magát álmában a nevetséges ember.
      Az önmagában nem különösebben érdekes, nem éppen eredeti Claude Lorrain festmény azért érdemel komolyabb figyelmet, mert Dosztojevszkij három művében is megírja, mind a háromszor e festményből merítve ihletet, ugyanazt a boldog álmot. Két regényében (A kamasz, Ördögök) kap jelentős szerepet ez az álom, harmadszor pedig az említett elbeszélésben, melynek már címe is kiemeli fontosságát. A bűntelen, bűnbeesés előtti élet álmát, különös módon, csakis "nagy bűnösök"  láthatják. Így Verszilov, a kamasz apja, aki mindenkit elárult, mindenkit becsapott, romlásba taszítva családját és a hozzá közel állókat, és Sztavrogin, aki megront és öngyilkosságba kerget egy kislányt. De mi a "nagy bűne" a nevetséges embernek? Verszilovhoz, és főleg Sztavroginhoz képest, különösképpen, szinte semmi, mindössze annyi, hogy a novemberi pétervári éjszakában hazamenet elhessegeti magától azt az ismeretlen nyolc éves kislányt, aki beteg anyja számára könyörög segítségért. De hősünknek megvan a maga mentsége, mert épp akkor határozza el, hogy megteszi, amire már régóta készül, még aznap este öngyilkos lesz. És ha ő már nem lesz, akkor amúgy is “minden mindegy”.
     Dosztojevszkij szinte minden fiktív szövege valamiképpen a bűn és büntetés kettős pólusa köré épül. Legtöbb ilyen jellegű szövegében tökéletesen egyértelmű, hogy miről is van szó. Raszkolnyikov gyilkol, mert úgy vélekedik, hogy felsőbbrendű ember lévén mindent megtehet. Ivan Karamazov sugallatának engedve Szmergyakov megöli az apát, hiszen ha nincs isten, akkor tulajdonképpen mindent szabad. Vagy az Ördögökben, a Sztavrogin elejtett szavai nyomán forradalmi teóriát megfogalmazó Verhovenszkij megöleti a potenciális árulónak kikiáltott Satovot. Mindenütt vér folyik. A nevetséges ember ezzel szemben legföljebb maga ellen fordítaná fegyverét. Végül azt is csak álmában. A bűn, amit elkövet, a kislány ellökése, a bűnök lehetséges hierarchiájában jóval lejjebb helyezkedik el, mint a Szmergyakové, a Verhovenszkijé, a Raszkolnyikové. Ha Karl Jaspers kategóriáit használjuk, akkor a nevetséges ember tette etikai rossz. Nem-cselekvés, a jó hiánya. A lehető legbanálisabb bűn, amelyet az elbeszélés világában nyilvánvalóan senki sem tart bűnnek. Sem ők, sem pedig én – legalábbis a történet első szakaszában.
 
                                                                      2.
       De hadd térjek vissza még egyszer a Dosztojevszkijt ihlető festményhez, amely sajátos hátteret ad az elbeszélésnek. Mihail Bahtyin, aki hosszan elemzi A nevetséges ember álmát, melyet rendkívül koncentrált, nagyon ökonomikusan megírt, kiemelkedő alkotásnak tekint, rámutat a szerzőnél viszonylag ritkán megjelenő az antik elem fontosságára. Abban kétségkívül igaza van, hogy a sorsfordító álomban leírt világ, amelyet az elbeszélő később mint megtapasztalt paradicsomot emleget, valóban nem az ószövetség Édenkertjére emlékeztet. Különösen akkor nem, ha az álomtörténet mögötti festményt, azután pedig, még tovább lépve, a festmény mögött megbújó mítoszt tekintjük. Claude Lorrain képén idilli a világ: az ég, a tenger, egy liget, s az előtérben, sátortető alatt, az ölelkező szerelmespár, még előttük két kutya. Ha viszont tovább lépünk a cím nyomán, akkor már bonyolultabb a kép. Az Ovidius Átváltozások című művében feldolgozott mitikus Acis és Galatea történet igazából triptichon, melynek második és harmadik része hiányzik a festményről. A két ifjú históriája ugyanis tragikusan végződik: a Galateába szerelmes küklopsz féltékeny dühében egy sziklával agyon sújtja Acist. Galatea, aki visszamenekül a tengerbe, Acis vérét vízzé változtatja, a szerelmes ifjú így forrás lesz, majd folyó, mely a tengerbe ömlik. A két szerelmes így találkozhat újra.
    Tragikus történet, melyet a vér vízzé válása, vagyis a természet világába való visszatérés old csak valamelyest. De miféle bűn okozza a már-már beteljesülő szerelem tragikus végkifejletét? Ovidius szerelmesei nem követnek el isteni parancsba ütközőt. Bűnük, itt valóban az antikvitás világában vagyunk, pusztán a létezésük, s főként a helyzetük. Acis útjában van a Galateáért sóvárgó Poliphémosznak. Bűnük, ha van, korántsem a jó és a rossz tengelyén helyezkedik el.
    A görög szigetvilág egyik szigete, ahová a nevetséges ember álmában, hosszú űrutazása nyomán eljut, hasonlít is, meg nem is a Claude Lorrain-Ovidius-féle idilli világhoz. Hasonlít abban, hogy a nevetséges ember, az első időben legalábbis, valóban az aranykorban találja magát. A fordulat azonban egészen másként következik be Dosztojevszkijnél, mint a nagy latin költőnél. Ovidiusnál Acisnak azért kell meghalnia, mert a vétség és a létezés – ahogyan Paul Ricoeur megfogalmazza – egymástól elválaszthatatlan, így a bűnösség már eleve adott. Dosztojevszkij nevetséges emberének idilli világában viszont megtörténik a bűnbeesés, egy bűntelen világból lépünk át a bűn világába. Vagyis egyértelműen a a keresztény eszmeiség alapfogalmaival körbefogott világban járunk.
    A bűn szó (az oroszban greh) vissza-visszatér  nevetséges ember monológjában. A bolygó, ahová álmában megérkezik, a Föld pontos mása, leszállás közben Európa partvonalait és a görög szigetvilágot látja. Egy helyütt ki is mondja: olyan földre került, amilyen valaha – a hagyomány szerint – az emberi világ is lehetett. De az elbeszélés második szakaszában leírt utópia korántsem a múltba való visszatérés. Az időértelmezésre az író nagy gondot fordít. Az első, álom előtti szakaszban, feltűnően pontos megjelöléseket kapunk: november 3-án indul a történet, este tizenegy órakor. Eszerint a befejező rész értelemszerűen az átálmodott éjszaka után, vagyis november 4-én és a rákövetkező napokban játszódik. A hős álma viszont egészen más dimenzióba helyezi a történéseket: a történetmondó szavai szerint sok ezer, sőt, sok millió év telik el a boldog szigeten, bűnbeesés előtt, és bűnbeesés után. Ami korántsem eseménytörténetet jelent. A boldog világban nem történik semmi. A bűnbeesés után viszont beindul az események sora, a jelentéktelentől haladunk, mondja a történetmondó, az egyre súlyosabb bűnök felé. A bűnbeesés pillanata megfoghatatlan. A nevetséges ember csak abban bizonyos, hogy ő vitte be a bűnt a bűntől mentes világba. Irigység, féltékenység, hazugság lehetett a kiindulás, a boldog szigetlakók innét jutnak el egészen a vérontásig.
     Ahol Raszkolnyikov kezdte. A két mű megírása közt eltelt időben, 1866 és 1880 közt, az írói világkép módosul, jelentősen árnyaltabbá válik. Az első időben Dosztojevszkijt mintha inkább a társadalom ellen elkövetett, jogi értelemben vett bűn foglalkoztatná, a crimen jelentésű posztuplényije. A Bűn és bűnhődésben következetesen ezt a kifejezést használja. Az elbeszélésben viszont már a peccatum jelentésű greh szó szerepel, amely magában foglalja, mint a szövegből láthatjuk, a bűn minden fokozatát. Az elbeszélés logikáját követve: a kislány eltaszítása tekinthető azon áteredő bűnnek, amelyből minden más, így az aranykor világának a megrontása is következik.
     Itt következhetnék a megbánás-megtérés-megbocsátás mozzanata, a metanoia. A Bűn és bűnhődésben Raszkolnyikov megtér, igaz, csak az epilógusban, vagyis mintegy a regénytörténet idején kívül. A jelentős művekben az író más megoldást választ. Dosztojevszkij, Bahtyinnak ebben mélységesen igaza van, alapvetően karneváli író, legtöbbnyire mennipposzi szatírát ír. A nevetséges ember úgy gondolja megállítani a bűnök lavináját, hogy önmagát áldozná föl: arra kéri a szigetlakókat, feszítsék őt keresztre. Nem hajlandók. A krisztusi sors nem adatik meg bárkinek. A nevetséges embert nem csak Pétervárott nevetik ki, nevetségessé válik az álom, az utópia világában is.

                                                                             3.
      Az álom központi helyet foglal el a elbeszélés szerkezetében. A narratív szerkezet egyébként pontosan megegyezik az álmot a megvilágosodás pillanataként ábrázoló görög mitológiai vagy  bibliai történetekével: két realisztikus szakasz közt helyezkedik el az a természetfölötti álomtörténet, mely lehetővé teszi, hogy a történet hőse eljuthasson az eszmei homályból a megértésig. (L. Friedrich Nietzsche, A tragédia születése első fejezetét). Az álom jelentést hordoz, az álom értelmezése hozza meg az eredetileg megoldhatatlannak hitt kérdések megoldását.
    A nevetséges ember álma nem csak Claude Lorrain festményével, hanem némely 18. századi szöveggel is összeolvasható. Bahtyin is említi Cyrano de Bergerac Holdbéli utazását, melynek alaptézise Dosztojevszkij utópiájában is megismétlődik. Cyrano szerint létezik földi világunknak egy tökéletesen hasonlatos, csak éppen annak tökéletlenségével szemben nagyon is tökéletes mása, ez regényének a Holdja. De Dosztojevszkij, hiába az egybeesés, nem Cyranoval dialogizál, aki aligha volna rá érdemes, hanem inkább a valódi ellenfélnek tekintett Voltaire-rel. Kétszer is utal Voltaire-re a az elbeszélés szövege. A karosszék, melyben hősünk elalszik – az álmot tehát ott ülve látja -, egy régi, ütött-kopott, de “Voltaire-karosszék”.  Vagyis stilbútor, régi, mégis nagy értékű darab. Egyértelmű ugyanakkor az ideológiai utalás is: a nevetséges ember, aki egyetemet végzett pétervári fiatalember, olyan közegben él, melyet a voltairiánus eszmék határoznak meg. A másik Voltaire-utalás rejtettebb. A nevetséges embert, miután álmában szíven lőtte magát, egy titokzatos lény a bevezető jelenetben látott csillag felé repíti. “A Szíriusz volna az?” kérdez rá a nevetséges ember. De miért említi Dosztojevszkij éppen a Szíriuszt? Azért, mert Voltaire utópikus-szatírikus elbeszélése, a Micromégas, a Szíriuszon játszódik. A titokzatos lény azonban nemmel válaszol. Vagyis az álom nem Voltaire csillagára viszi az elbeszélőt. 
       A nevetséges ember, a saját magáról adott kép szerint, egyetemet végzett, fővárosi, haladó szellemű fiatalember, vagyis áthatja, ugyanúgy, mint az idősebb Verhovenszkijt vagy Ivan Karamazovot, a felvilágosodás szelleme. Olyan eszmerendszerben mozog, melynek lényege, Dosztojevszkij felfogása szerint, az áteredő bűn, sőt, mindennemű bűn tagadása. A nevetséges ember egyszerű formulában összegezi a progresszió eszmeiségéből levont következtetését: “minden mindegy”.
     A történetmondó-főszereplő tehát pétervári és haladó, a többiek mégis, amióta az eszét tudja, nevetségesnek tartják. De vajon miért? Azért feltehetőleg, a szövegből legalábbis ez olvasható ki, mert nem mindig tartja magát a minden mindegy alapeszméjéhez. Így, amikor a kislány eltaszítása után hazaér, kételyei támadnak, vajon helyesen cselekedett-e. Nevetségessé azáltal válik, hogy - Kierkegaard terminológiáját használva – olykor megpróbál az esztétikai szférából az etikai szférába átjutni.
      Ha minden mindegy, akkor a segítségért könyörgő kislány ellökése természetesen nem bűn. Még csak nem is fél-bűn (abban az értelemben, ahogyan Balzac használja ezt a fogalmat), a modern világban ugyanis csakis az lehet bűn, amit felfednek, amit az elkövetőre rábizonyítanak, s végül büntetéssel sújtanak. Bűnös Raszkolnyikov, és bűnös, paradox módon, Dmitrij Karamazov. A nevetséges embernek viszont, aki épp ezért válik nevetségessé, kételyei támadnak, hogy vajon szabad volt-e megtennie, amit tett. A kétely következményei utóbb álmában realizálódnak: ébren fejen lőtte volna magát, álmában viszont a szívébe röpíti a golyót.
   
                                                             4.
   Dosztojevszkij mesteri módon kezeli a novellaformát. A nevetséges ember monológja olvasható úgy, mint egy confessio, amely tökéletesen megfelel a vallomás-műfaj ágostoni-rousseau-i szerkezetének: a jelenből indul ki, az életút egyik nagy válsághelyzete köré épül, s a válság megoldásával (vagy a megoldási kísérlettel) tér vissza végül a jelenbe. A műfaj bevallott célja az önigazolás és a meggyőzés, ami a hangnem egyneműségét feltételezi. Dosztojevszkij elbeszélője már első mondatában jelzi, hogy meggyőzési kísérlete kudarcba fulladt: eddig csak nevetséges voltam, mondja, most már őrültnek tartanak.
     Az elbeszélésben – ez is a vallomás-műfaj jellemzője – viszonylag kevés az eseménytörténet, viszont a megszokottnál jóval több a digresszió. A szöveg mégis rendkívül homogén, a digressziók teljességgel hétköznapiak, amit előad, azt a nevetséges ember a lehető legegyszerűbb szavakkal, a lehető legegyszerűbb módon adja elő. Mondhatnánk úgy is, hogy a vallomás megfelel a realista kánon követelményeinek. A szöveg úgy jelenik meg, mint egy hétköznapi ember rendkívül banális monológja.
   A fogalmi szférába sajátos eljárással emeli át olvasóját a szerző: kulcskifejezéseinek a rendszerével. Ezek a kifejezések, ha felfigyelünk rájuk, Henry James metaforájával élve, akár minta a szőnyegen, határozott formává állnak össze. A mintát formáló szavak és kifejezések akár tíz-tizenötször ismétlődnek meg a monológban. A cím rögtön megjelöl hármat: álom, nevetséges, ember. Majd következik a csillag, a kislány, az említett minden mindegy, azután a paradicsom, a bűn, és, talán legtöbbször visszatérően, az igazság és a szó.
    A nevetséges ember gondolatvilágában legfőbb érték az az igazság, amelyre álmában, a csillagon talál rá, s amelyet aztán álmából fölébredve a többieknek, mindenkinek hirdetni kíván. Dosztojevszkij szőnyegmintájában nem a hétköznapi igazságot jelentő právdá, hanem az elvontabb, s itt egyértelműen az abszolút igazságot jelentő isztényije kifejezés tűnik fel. Méghozzá mindvégig a szóval korrelációban. Ahhoz hasonlóan, ahogyan János evangéliumában kapcsolódik össze a kettő.
       A vallomását elmondó nevetséges ember szerint az igazság elérésének feltétele a szó birtoklása. Ha el tudnám mondani, milyen volt, akkor elhozhatnám ide a földre a paradicsomot, fejtegeti. De egyelőre nem hozhatja el, mert nem találja a szavakat. Különös helyzet, mert a történetmondó mégis csak elmondja történetét,azután pedig arra készül, hogy prédikáljon, hogy 
úcxdcszavakkal próbálja meggyőzni a többieket. A szavak rendelkezésére állanak, de ezek a szavak, úgy látszik, nem azok a szavak.
     A történetmondó mágikus hatalmat tulajdonít a szónak. A szó képes - pontosabban, képes volna - megváltoztatni a világot. De miféle szó? Az orosz szlovo egyszerre jelenti a köznapi értelemben vett szót, s a másikat, melyet a magyar bibliafordítók hagyományosan igével adnak vissza. A szó, amelyet a történetmondó keres, s amelynek híján egyelőre csak a köznapi szavakkal mondhatja el álmát, az a logosz tehát, amelyről az evangelista beszél, s amelyet jellegzetesen tömör formulában kapcsol össze az aletheiával, vagyis az igazsággal, nem más, mint maga az Ige. "A te Igéd igazság" foglalja össze János evangelista (17/17).  Az Ige pedig, mint tudjuk a János evangélium alapvetéséből, maga a kezdet: "az Ige Istennél volt, és Isten volt az Ige. (1/1).
        Nem itt a helye a téma teológiai értelmezései felidézésének. Az Igének az igazsággal való axyxyXAXadv1azonosítása a teológusok mai felfogás szerint azt jelentheti, hogy - Bultmannt idézem a sok lehetséges közül - "az igazság nem a Jézus által Istenről közölt tanítás, hanem magának Istennek a valósága, amely Jézusban jelenti ki magát, benne történik." (R.B. Az újszövetség teológája, Osiris, 2003. 299.) Érdekesebb, ha Dosztojevszkijre gondolunk, János gondolatmenetének követése, aki első levelében ismét visszatér az aletheia problémájához, ezúttal máshonnét közelítve. "Ha azt mondjuk, hogy nincsen bűnünk, megcsaljuk magunkat, és nincs bennünk igazság. " (1.János 1/8.)  Vagyis az igazság a bűntelenséggel egyértelmű, ami az aletheiát nyilvánvalóan a földi létben egyedüli bűntelenhez, Jézushoz köti.     
      
                                                                                  5.
         Dosztojevszkij nevetséges emberének problematikája tehát egyértelműen a János evangélium gondolatmenetéhez kapcsolódik: ami a nevetséges ember előtt álmában feltárul, az az evangéliumban megfogalmazott igazság. A figura ilyen tekintetben prófétai funkciót tölt be, eljut hozzá az isteni üzenetet, az üzenetet hirdetni kívánja, de a közeg, amelyben megszólal, nem hajlandó befogadni az isteni üzenetet. A próféta szó nem hangzik el Dosztojevszkij elbeszélésében, de a szituáció tipikusan a prófétáé: tudja az igazságot, prédikál, ezért kinevetik,aaaaa sőt, őrültnek tartják. Ugyanúgy, mint az ószövetségi próféták legtöbbjét, ugyanúgy, mint a közülük legnevetségesebbet, Jónást.
        Az elbeszélésben előadott történet azonban az 1870-es évek orosz fővárosában játszódik, a virtuális dialógus (hogy Bahtyin kifejezését idézzük) a voltairiánus Ők és a az egyedüli igazsághoz - a modernitásban az Ők szemében elfogadhatatlan módon - eljutó Én közt kezdődik meg. A Dosztojevszkij által választott narratív forma kizárja, hogy ez a dialógus szokráteszi jellegűvé váljék, vagyis hogy valamiféle megoldás felé közelítsen, a két fél ugyanis nem ugyanabban a szférában beszél és gondolkodik. A történetmondó szavai az Ők szférájában hatástalanok, következésképpen nevetségesek. Az Én heroikus törekvése viszont nagyon is érthető, hiszen ő tudja, sőt, ő egyedül tudja, hogy legalább kétféle szféra létezik, s hogy a hétköznapiból vezet út a másik felé. S tudatában van annak is, hogy létezik az a szó, vagyis az Ige, mely végigvisz ezen az úton. Álmában tudta is a szót, de ébredéskor elfeledte.
       Ennél a kereszteződésnél lép be a Dosztojevszkij-szöveg abba az intertextuális dialógusba, melyet a modern irodalom nagyjai az írástudók prófétai szerepéről és szó hatalmáról folytatnak. A nevetséges ember történetének van ugyanis egy másik lehetséges értelmezése is. Az méghozzá, hogy a küzdelem a szóért folyik, de nem akármelyik szóért, hanem azért, amelyik virtuálisan magában foglalja s inkarnálja az igazságot. E tekintetben a nevetséges ember az író alter egoja. De meg is fordíthatjuk: a szó mindenhatóságára áhítozó író - nevetséges ember. De tragikus is egyúttal. Hiszen ennél kevesebbre törni magára adó írónak nem érdemes.  De hiába, mert az isteni szót, az Igét kimondani írónak aligha lehetséges. Babits Mihály, miután a Jónás könyvében elmondta, hogyan válik nevetségessé a modern próféta, a Jónás imájában ezért a szóért könyörög. Goethe Faustja, aki nem hisz a megváltásban, a híres fordítási jelenetben a logosznak a szón túlmutató hatalmát igyekszik körülírni. De Faust nem hisz a megváltásban, következésképpen a megváltóban sem, ezért tágítja a jelentést egészenn más irányban: a logosz, mely mindennek a kiindulópontja, nem csak szó, hanem értelem is, akarat is, sőt, erő.
      Ha valaki közületek prófétája az Úrnak, annak látomásban jelenek meg, vagy álomban szólok, mondja Isten Mózes népének (Számok könyve, Mózes IV., 12/6). Az igazsághoz, mondja Dosztojevszkij, a fantasztikum segítségével juthatunk el. Az igazsághoz, mondja Dosztojevszkij nevetséges embere, álmomban jutottam el. A két igazság azonban nem ugyanaz az igazság;  az író előszavában pravdáról beszél, a nevetséges ember szava az isztyényije. Lehet-e próféta az író? S létezik-e az az Ige, mely azonos ezzel a felsőbbrendű igazsággal? A műforma természete teszi, hogy a dialógus itt már szöveg és olvasója között indul és formálódik. Eredménye pedig korántsem borítékolható. A kérdés megfogalmazódott. A válasz viszont várat magára. Következhet a talám igen, talán nem.